594 
viisning af selve dette Rovdyrs stadige Ophold hos Urfolket. 
Ifølge Prof. Rutimeyer’s vigtige Undersøgelser af de mange 
omkring Urfolkets Bopæle i Schweitzersøerne, de saakaldte 
Pælebygninger, fundne Dyrlevninger, hvilke ligeledes 
vare Affald fra disse Beboeres Maaltider, havde derimod Ur¬ 
folket i Schweitz havt, om ikke alle, saa dog de fleste af 
vore tamme Huusdyr, ligesom de ogsaa ifølge de interessante 
Undersøgelser af de forekommende Levninger af Planteriget 
synes at have havt Kornavl og Frugtdyrkning efter en ikke 
ringe Maalestok — og alt dette, uagtet de dog, ligesom i 
Urtiden hos os, havde været ubekiendte med Metallers Brug. 
Dersom Nordens Urfolk skulde have holdt andre Huus¬ 
dyr end Hunden, saa maatte det naturligviis snarest have 
været Svinet, som det Dyr, der var altædende og lettest at 
bringe til selv at søge sin Føde, som derhos ved sin hurtige 
Væxt og stærke Formering gav med ringe Pleie et rigeligt 
Udbytte; men i vore Kiokkenmøddinger tydede Intet hen 
paa, at de af Urindvaanerne spiste Sviin havde været i tam 
Tilstand, meget mere sluttede Levningerne sig aldeles til 
Vildsvinet; Professor Steenstrup var saa meget mindre til- 
bøielig til at ville formode Urindvaanerne i Besiddelse af det 
tamme Sviin, som dette efter hans Mening neppe med Rette 
betragtedes som en af det europæiske Vildsviin frembragt 
Form. Derimod indeholdt vore Kiokkenmøddinger tydelige 
Beviser for, at Urfolkene her vare komne i Berøring med 
og havde næret sig af saadanne Svineformer, som dem Prof. 
Riitimeyer havde kaldt Sus scrofa ferus og Sus scrofa 
p alus tris, og hvilke han havde anseet som vilde Arter; paa 
begge skulle Urindvaanerne have anstillet Jagt, og den sidst¬ 
nævnte af dem, »Torfschwein« kaldet, skulde forlængst være 
aldeles forsvunden, i det mindste i Schweitz. Imellem disse to 
Former (o: Arter, thi Prof. Riitimeyer tager alle sine 
Arter i en meget collectiv Betydning), det egentlige Vild- 
