596 
paa de tertiære Jordperioders Svineformer, at et saadant 
Dyrs Forekomst samtidigt med Mennesket og dets Forsvinden 
ved Menneskets Forfølgelser vilde være af lige saa stor geo¬ 
logisk Betydning, som den paastaaede, men hidtil meget be¬ 
stridte Samtidighed imellem de europæiske Mammouther, 
Rhinoceroter og Mennesket. 
Der forevistes derfor en betydelig Række af Cranier og 
Iviæbedele af Vildsviin fra Tørvemoserne og Iviøkkenmøddin- 
ger og af Tamsviin fra den ældre Jernalder, fra Middel¬ 
alderen (fiortende Aarhundrede) og fra dette og fore- 
gaaende Aarhundrede, samt nogle Iviæbedele fra Pælebyg¬ 
ningerne i Schweitz, og der vistes, hvorledes til alle disse 
Tider og under alle disse Forhold en Form, der svarede 
til det schweitzerske Tørvsviin, forekom som Hunnen til en 
anden Form, snart det egentlige Vildsviin snart Tamsvinet. 
En særegen Række af Kiæber af de tvende Kiøn i de for- 
skiellige Aldere fremstillede dernæst den forskiellige Udvik¬ 
ling af Hiørnetænderne hos Ornen og Soen og den dermed 
i Forbindelse staaende Omdannelse af Kiæberne især af disses 
forreste Deel. Hos Hannen fortsættes Væxten af Uiørne- 
tanden giennem hele Livet, og dens Tandkim og Tandhule 
rykker under denne Væxt stedse længere tilbage i Iviæben; 
Tandhulens Bund med Tandkimen ligger i Begyndelsen 
imellem 2den og 3die Saugtand, men rykker tilsidst i 3die 
Aar ind under den næstbageste Kindtand; hos Soen derimod 
ligger Tandkimen og Tandhulens Bund oprindeligen imellem 
iste og 2den Tand og rykker aldrig længere tilbage, be¬ 
gynder allerede i 2det Aar at afslutte sin Roddannelse, har 
altsaa ingen fortsat Væxt og antager aldrig den Form , som 
Ornens Tand har. Selv Smaastykker af Underkiæbens 
Grene ere derfor tilstrækkelige til Erkiendelsen af Kiønnet 
af disse Dyr, da de øieblikkeligen røbe, om Tandhulen er gaaet 
tilbage under Kindtandrækken eller ikke. Tilsvarende For- 
