650 
Oedicerus Kr. Kröyer grundede denne Slægt paa Arten 
O. saginatus fra Grønland. Han fremhæver som Slægtsmærke, 
atHovedet fortil gaaer ud i et langlRostrum, der paa den forreste 
Deel har en Knude, om hvilken Bruzelius og Sars have op¬ 
lyst, at den dannes af Øinene, der have faaet denne mærk¬ 
værdige Plads. Endvidere anføres som Slægtsmærke, at de 
øvre Antenners Pedunkel er lang med en næppe længere 
Svøbe uden Bisvøbe; de to første Par Been ere forsynede 
med stærke Gribehænder; tredie og fierde Par ere lange med 
en bred Klø; de to følgende Par Been have første Led lidet 
udviklet, og det syvende Par er meget langt. Dana til¬ 
føjede denne Slægt en ny Art: Oedicerus novi-zea- 
landiæ, og troede, at flere af de Charakterer, Kröyer havde 
tillagt Slægten, vare af lidet Værd som Slægtsmærker. Til 
disse Arter har Bruzelius føiet tvende, og Sars een, 
hvorhos der i det Følgende bliver tillagt en syvende Art. 
Der er altsaa nu sammenstillet saa mange Artsformer, at de 
angivne Slægtscharakterer behøve en fornyet Undersøgelse. 
Disse Arter maae skilles i to forskiellige Afdelinger, hvoraf 
den ene omfatter Arterne: saginatus Kr., affinis Bruz., 
lynceus Sars og norvegicus mihi, den anden: novi-zea- 
landiæ Dana og obtu sus Bruz. Dana, som fandt, at hans O. 
n o v i - z e al an d i æ i flere Henseender overeensstemmede med 
O. sagin atus Kr., især ved sidste Par Thoraxbeens betydelige 
Længde, hvorved den skilte sig fra Slægten lp himedia, 
saaledes som han opfattede den, antog derfor, at den maatte 
henføres til Slægten Oedicerus Kr., men den skiller sig til¬ 
ligemed O. obtusus Bruz., hvoraf jeg har havt Exemplarer 
fra Finmarken til Undersøgelse, meget fra den typiske Art. 
Hos disse tvende ere nemlig de øvre Antenner forlængede, 
hos de andre ere de derimod meget korte, kun lidt eller 
neppe længere end de nedres Pedunkel. Hovedet gaaer ikke 
