56 
yderst langsom og i Mands Syne umærkelig som den er — 
dog er uregelmæssig ja maaske stødvis. 
Men at Stigning har fundet Sted i den geologiske Tid, 
derom vidner desto klarere mangt Mærke: store Masser 
af Havskjæl, sammendyngede høit og lavt over den nu¬ 
værende Kyst, men selv var de utvivlsomme Kyst-Afleinin- 
ger, fremdeles Ler- og Sandlag med hist og her indstrøede 
Muslinger, utvivlsomme Afsætninger en Gang under Hav, 
fremdeles Skeletter af Hval, fundne iHøider overStranden, 
de i Havbrynet engang indgravede Strandlinier paa ad¬ 
skillige Fjelde, høit over den nuværende Havstand, endelig 
Dalenes saa paafaldende Terrasser eller, som de kunde kaldes, 
Vasdragenes Trin — alle disse Mærker, ikke et eneste hist 
og et enkelt her, men samlede, mange i hundredevis, for¬ 
tælle det samme: Landet er steget. 
Her ligger det altsaa nær at adspørge Tidmaaleren. 
Det øverste Mærke paa Fjeldene eller i Dalhundene er den 
Delestreg paa Tidsskiven, som angiver Bevægelsens Begyn¬ 
delse. Viseren er den nu stedfindende Forandring af Lands 
og Havs indbyrdes Niveau. 
Naar man her har søgt at udfinde et Maal for Tiden, 
kommer man nødvendigvis op til Istiden. Jeg har paa et 
tidligere Naturlorskermøde (1868) omtalt denne Tidsregning 
(i Sektionen) men kan ikke undgaa at gjentage her nogle Ord. 
Efter den ældre Theori om Istidens Natur har man an¬ 
taget, at Halvøen langsomt først sænkedes under et koldt 
Hav, at Overfladen der høvledes til af de i Havet om- 
stimende Isbjerge, at derefter Landet langsomt steg op 
igjen til det Niveau, det nu indtager. 
Efter den samme Theori, som saaledes med Beregningen 
naar op under Istiden, sættes, som bekjendt, Stigningens 
nuværende Maal i Middeltal til 2 1 , / 2 Fod i Løbet af 100 Aar 
altsaa til 600 Fod i Løbet af 24,000 Aar. 
Og da man antog, at Mærker efter hin Høvling og 
Skuring af Havets Isbjerge paa den neddyppede Landover¬ 
flade findes nu til omkring 6,000 Fods Høide, blev Tiden 
