58 
sammendyngedes ved Kyst, og et Ryk i Bevægelsen maa 
have fulgt efter. Vi finde nemlig ikke Skjælmasser i alle 
Niveauer liggende paa det hedeste af Havet engang dæk¬ 
kede Punkt og helt ned til Havet nu. 
Endnu tydeligere fremgaar den trinvise Forandring af 
Niveau, naar vi samle, hvad Dalene have at opvise for vore 
-Dine i et Billede. 
Dalbunden i Norge løfter sig i Terrasser eller Trin. 
Vi maa adskille disse Trin i de aabent liggende og de 
lukket liggende. De aabent liggende Terrasser have kun 
havt Havets Flade mod sig. De lukkede Trin skyldes en 
eller anden særskilt Aarsag, en Fjeldspærring, et lukket 
Indlandsbassin. 
Elven eller Vasdraget slæber sit Materiale med sig 
og lægger det ned i første Bassin, altsaa naar den 
rækker til Havet under Havets Flade. Høiere op end til 
Havfladen hver Gang kan Materialet ikke afieies. Den 
sidste, den nyeste Terrasse ses derfor ved Elvemundingen 
i den saakaldte -Øre (man huske t. Ex. Lærdalsøren, Suren- 
dalsøren). Om dette Stykke Sand pludselig ved en Niveau¬ 
forandring lagdes tørt, vilde det ligge for os yderst mod 
Havet med en Skrænt af omkring 30° Heldning udad og 
med en Flade, sagte skraanende, fast horisontalt for Diet, 
indadtil — altsaa som en Terrasse, lig dem, vi se paa 
Veien opad Dalene en efter anden. Deres Masse er bestemt 
ved Elvens Sandføring, deres Høide ved den til hver Tid 
stedfundne Havstand. En Sidedals Terrasser behøve der¬ 
for ikke at korrespondere med de nærmest liggende af 
Hoveddalens Terrasser. Men i omkring 600 Fods Høide 
forsvinde alle aabent liggende Terrasser. Der er ingen 
flere saadanne længer op i Dalen, kun lukkede Bassiner, 
som engang have staaet fuldere. 
Saafremt Bevægelsen havde været uafladelig jævn, 
kunde Vasdraget ikke have nedbragt flere aabent liggende 
Ører eller Terrasser, men vi skulde nu set et eneste Skraa- 
