94 
Atlanterhavet langs Norges Nord- og Vestkyst, og hvori 
Kalvisen efterhaanden kunde drive bort, men snarere et for¬ 
holdsvis ikke dybt Indhav eller en Fjord, der under det 
store skandinaviske Isdækkes Vækst og Fremrykning maatte 
fyldes i Begyndelsen med Drivis’, senere med fast Is. 
Endskjøndt vi nu, som sagt, ere blottede for alt Kjend- 
skab til de daværende Niveauforhold, er det dog ikke uden 
Betydning at overveie, hvorledes en fremskridende Ismasse 
vilde være stillet overfor et saadant Indhav f. Ex. med de 
nuværende Dybdeforhold. Det er jo rigtignok meget usik¬ 
kert, om lignende Forhold existerede paa den Tid, her er 
Tale om, men, da man er nødt til at forestille sig en hy- 
pothetiskTilstand, kan man ligesaa godt vælge den nuværende, 
som enhver anden. Man har da i det mindste et bestemt 
Udgangspunkt, og vil let kunne tænke sig, hvad Indflydelse 
en Afvigelse fra de saaledes forudsatte Niveauforhold vilde 
kunne have havt paa Fænomenet. 
Den største Dybde i Østersøen findes nu omkring 
Gottland, hvor den veksler mellem 3 — 600 Fod, og kun 
paa et eneste Sted findes en dybere Indsænkning af Hav¬ 
bunden, men af ringe Udstrækning, nemlig mellem Alands¬ 
øerne og Gottland, hvor Dybden stiger til 1000 Fod. Den 
sydligste Del, der her især kommer i Betragtning, har 
størst Dybde mellem Gottland og Bornholm, hvor den gjen- 
nemsnitlig udgjør 300 Fod, medens den V. for Bornholm 
ikke paa noget Sted overstiger 170 Fod, saa at denne Del 
er forholdsvis meget lav. 
Et Isdække, som det, der paa hin Tid var udbredt 
over hele Skandinavien, maatte lettelig kunne fylde Øster¬ 
søen, som Dybdeforholdene nu ere beskafne; thi, saasnart 
Isen har en Tykkelse, der er Vs større end Havets Dybde, hviler 
den allerede paa Havbunde«, dog uden i dette Tilfælde at ud¬ 
øve noget Tryk derimod, da den saa er nøiagtig i Lige¬ 
vægt. Følgen deraf er altsaa, at den overordentlig let maa 
kunne skydes frem af den høiere liggende Is, og under 
for Resten ensartede Overfladeforhold, vil den sidstes frem- 
