120 
det största djup man känner invid det svenska landet, 
eller ända till 780 fot. 
Det är som sagdt till detta djup vi nu i tankan 
vilja förflytta oss, på samma gång som vi vilja föreställa 
oss, att vi äfven der nere ha tillräckligt ljus för att kunna 
iakttaga förhållandena. 
* * 
* 
Yi stå nu här på en, vid ett flygtigt betraktande, 
ödslig slätt. Så långt ögat når, idel lerlikt slam och åter¬ 
igen slam, så fint, som det, hvilket grumlar våra floder; 
fint, som det stoft, hvilket vinden förer med sig från Skan¬ 
dias landfasta yta. 
Den på fästet glimmande Juli-solen sprider väl ett för 
detta öde egendomligt skimmer genom den om ej till höjd 
så åtminstone till utsträckning på bredd oändliga kristall 
af vatten, hvilken hvilar öfver det hela. Men huru kallt 
är det likväl ej härnere. 
Här råder en fortvarande stillhet, hvarom vi ej ha 
någon aning uppe på land. Ej eller förmärka vi från 
verlden här ett enda ljud. Vi skulle kunna kalla det graf- 
likt här, om ej denna silkeslena botten öfver allt vid 
närmare påseende visade sig full af lif. 
Färgerna förete ej eller så många skiftningar. Ler- 
grått eller rödaktigt och återigen lergrått och rödt eller 
ock hvitt, hvilket är lika med ingen färg, äro snart sagdt 
de enda skiftningar hvarmed lifvet här prålar. 
Flora i vanlig mening är bannlyst från dessa djupt 
liggande ängder. Detta gäller åtminstone hennes för det 
oväpnade ögat synliga gestalter. Men, anlita mikroskopet, 
och du finner henne äfven här. Äfven här gästar denna 
väna mö, änskönt uppträdande ensamt i form af dessa lika 
oändligt små som underbart gestaltade pygmeer, hvilka fått 
namn af diatomacéer. Små som de äro, är den samman¬ 
lagda mängden utaf dem så mycket större. Den samlade 
