123 
bottnen? Ett enda steg af dig till, Konvexiteten har lif. 
Han lyfter sin rutformiga kropp från planet, hvars färg han 
ofvantill har. Han slår graciöst med de vinglika, väldiga 
fenorna. Den långa stjerten bildar ett styre, och likt en 
falk sväfvar han, nej se, det var en hel flock, hän öfver 
den vidsträckta slätten. Här är räckornas hem. Sådana 
skiflikt formade fiskar var det nu, som med ens gåfvo lif 
åt den annars jemförelsevis stilla taflan. 
Derborta, på ett annat håll, framgår, helt nära bottnen, 
en trupp af dessa nära famnslånga längor, MolvaLinnéi. 
En ibland dem framsläpar endast med möda sin nästan 
valsformiga kropp, som då och då konvulsiviskt vrider sig. 
Måhända är hon sjuk. Låtom oss skynda och se till, om 
vi ej äro istånd att bringa henne hjelp. Hon har redan 
slutat. Det var den sista yttringen i hennes dödskamp. 
Då vi upphunnit henne, är hon redan till hälften uppäten 
af från alla kanter tillilande halftums- till kvarterslånga 
krabbdjur af anonyxidernas, pandalidernas, hippolyteidernas 
och ägaernas grupper, till hvilka åtskilliga snäckor sluta 
sig så fort de hinna för att hålla kalas på den oväntade, 
rika anrättningen. 
Men, hvad är det väl för en brunaktig figur, som, väl 
af ett par famnars längd och ett par alnar i största om¬ 
krets, styr kurs rakt emot oss. Jo se, det är en haj, ett 
medelstort individ af håmären, Scymnus bo realis. 
Dödsångesten kommer mitt blod att stelna i mina ådror. 
Han är nu här. Han gick förbi. Såg han oss ej? Nej, 
han bar på sitt åt oss vända öga tvenne utaf dessa under¬ 
bara varelser, som äro bekanta under namn af parasitiska 
krabbdjur och bland hvilka denna fått namnet Lernæ o- 
o 
poda elongata. Åtminstone på detta ögat var han helt 
visst fullkomligt blind. Faran är förbi. Yi vandra vidare. 
Det mörknar så plötsligt. Natten kan ej ännu vara inne. 
Är ett oväder i annalkande ? Ha skyarna deruppe till den 
grad fördunklat solen, att ej en enda stråle kan tränga hit 
ned? Ah nej! det är, så att säga, en utaf dessa hafvets 
