124 
skyar, som ej blott förmörkar solen, utan äfven fläcktals 
afstänger allt det ljus, som tränger igenom luftens skyar 
och annars sänder tillräckligt af sådant djupt ner i hafvet. 
Det är, såsom vi finna, blott en utaf dessa väldiga sill¬ 
stimmar, som åtföljes af skaror af torsk och ett och annat 
af dessa jättelika hvaldjur, hvilka från alla sidor jaga och 
fråssa utaf de värnlösa, så att stimmen till sist bokstaf- 
ligen pressas till en i midten kompakt massa. Det är vid 
ett tillfälle sådant som detta, att, såsom fiskaren uttrycker 
sig, sillen knyter eller bunkar sig, att stimmens centrala 
del, pressad som den är, höjer sig en och annan tum öfver 
sjelfva vattenbrynet, vid hvilket tillfälle de öfversta indivi¬ 
derna, åtminstone med den öfra sidan, ligga — torra uti 
sjelfva hafvet. 
Mörkret har skingrats. Sillstimmen är försvunnen. 
Hvalar och torskar ha flytt med den. Ljuset sprider sig 
åter till djupet. Yi skynda framåt och uppåt till högre 
belägna regioner. 
Vi låta ej uppehålla oss af ens denna enstaka liggande, 
famnshöga sten, mot hvilken slammets små, sandlika 
partiklar äro försvinnande korn. Hvem har fört honom hit ? 
Jo, helt visst var han en gång infrusen uti ett från stranden 
lossnadt isstycke. Detta smälte omsider. Blocket gick till 
djupet. Här blef dess plats för denna gång. Terebratu- 
lider, såsom Waldheimia cranium, och ascidier intogo 
den plats, på hvilken tillförene lafvar grodde i solens sken. 
Yi lemna dessa kvarttums långa kumacéer, krabbdjur och 
på samma gång kan hända gengångare från en svunnen 
tid, hvilka kröka sig i slammet. Lemnom den lilla, glas¬ 
klara Pecten vitreus, som funnit en fristad på en an¬ 
nanmusslas skal eller på en hit nedsjunken bladdel af den 
höggröna bandtången, Zostera marina. Ej kan den der 
böjdt syllika snäckan, som man kallat Dentalium abys- 
sorum längre uppehålla oss. Hon som de andra bökar i 
slammet här; men hon går bokstafligen med hufvudet neråt, 
