individer af den kolossala hälleflundran , Hippoglossus 
Linnéi. Egendomligt formade svampar, dessa skapelsens 
tidigare försök att frambringa organismer, pryda ängden 
bär, på hvilken den långbenta, tegelröda och taggiga troll¬ 
krabban, Lithodes maj a, långsamt rörer sig med af- 
mätta steg. Taggig som hon är, skys hon dock ej af tor¬ 
sken, som, jemte långan, äfven här uppträder och fråssar 
utaf allt hvad banken frambringar, således äfven den lilla, 
ostronlika mussla, An omia squamula, som i mängd och 
långt ner på benen häftat sig vid hennes hårda skal. Ja, 
hvarje sten, om än aldrig så liten, bär en verld för sig, un¬ 
derbar att skåda. Kranian, C r ania anomal a, har inkräk¬ 
tat brorparten, och hvem kan skilja hennes ena skal oska- 
dadt ifrån gneis- eller granitklumpen, som hamnat här. 
Bryozoerna kläda både stenen och till dels henne, men på 
eller mellan dem reser sig fjäderlik en och annan af dessa 
växtlika djurformer, som redan de gamla kände under nam¬ 
net sertularier. Utur de på kvistarna tätt intill hvarandra 
sittande små tuberna, framtitta de enskilta smådjuren så¬ 
som täcka blomster. Ej under då, att man, i en tid före 
oss i dessa skapelser skådade ting, som samtidigt erinrade 
om både växt och djur, och att man derför tillade dem 
namnet zoofyter. 
En mask, Onuphis tubicola, af ända till fyra tums 
längd, hvilar der med sina långa trefvare, innesluten i sitt 
pennrörlika, genomskinliga bo, hvilket han sjelf skapat med 
tillhjelp af sitt slem. En annan dylik, Onuphis conchy- 
lega, rör sig bredvid honom. Men denna bor uti ett af 
mussleskärfvor sammankittadt, platt och skidlikt hus, som 
han förstått att forma för att skydda sitt lif. 
Här vore väl ännu mycket att beskåda. En ej så ha¬ 
stigt öfvergående skymning höljer dock allt med sin dunkla 
slöja. Sol har gått ner. Natten har inträdt. Och nu, 
vid midnattstimma, tändas här milliarder af strålande ljus. 
Vattnet, så långt vi kunna skåda, står i eld och lågor. 
Men, midt der ofvan framgår en svansstjerna. Det plöts- 
