131 
nioarmade Solaster endeca och den ellofvaarmade 
Solaster papposus. 
Men kela den mörkare fonden visar sig nu på så nära 
håll, att vi äro förvissade om, att den utgöres af Skandias 
i hafvet dolda, klippfasta grund. Formen, sluttningen, de 
likasom vårdslöst kringkastade klippblocken erinra i högsta 
grad om hvad man så ofta är i tillfälle att skåda ofvan om 
vattenbrynet. Yid roten af detta berg ligger ett väldigt 
kummel af större eller mindre stenar, som antingen ned¬ 
störtat från branterna eller ock hitförts af is. Utanför detta 
kummel är bottnen temligen fri från finare partiklar. Han 
utgöres i stället af sand och småsten samt en mängd af 
mer eller mindre fint grusade snäck- och mussleskal; och 
han är bebodd af till en del helt andra djurformer, än de, 
vi hittills skådat. 
Här framgår en af dessa mer eller mindre beständiga 
strömmar, som bortföra allt af mindre tyngd. 
Nära upp emot det såsom nämdt under vattenbrynet 
liggande bergets haltva höjd är knappast spår till en vege¬ 
tation af mer i ögonen fallande former. 
Skärfvor af snäckskal, jemte grus och sand, utfylla 
hålen emellan de mindre och större stenarna, hvilka sjelfva 
såsom stammar i sitt slag uppbära rika grupper af dessa 
sköna gestalter, som täfla med blomstren i fägring. Här 
ha vi framför oss en talrik samling af dessa makalösa 
hafsanemoner, dessa oändligt sköna aktinier. Den utbredda 
kalken liknar fjäderneglikan , men storleken öfverträffar ej 
sällan rosens. 
Det är fångarmarna hos detta djur, som ligga så stjern- 
likt utbredda; och fäll för ro skull ett sandkorn på en 
utaf hennes spensliga armar. Hon varsnar det genast. 
Hon omsluter det ögonblickligt, men, inom kort släpper 
hon sitt tag och låter det falla till bottnen. Förnya försö¬ 
ket, men använd i stället för sand blott en ringa del afen 
utaf dessa bärstädes talrikt förekommande, andra djurfor¬ 
merna, till exempel en bit utaf en liten mask. Hon kän- 
9 * 
