146 
den senere har udviklet sig. Og ikke blot har vor be¬ 
rømte Ångström allerede i Begyndelsen af Halvtredserne 
(i Aaret 1853) opdaget den spektralanalytiske Grundlov, 
ifølge hvilken en Gasart i glødende Tilstand udsender Lys- 
straaler af samme Brydbarhed som de Straaler, samme 
Gasart absorberer — men senere har han, i 1868, og i 
Forbindelse med Talén, ved sine fine og møisommelige 
Undersøgelser over Solens Normalspektrum tilveiebragt den 
Skat, en sand Thesaurus, af hvilken Alle vedblivende øse, 
og til hvis Bestemmelser alle spektroskopiske Arbeider, naar 
de overhovedet skulle have en reel Betydning, ufravigelig og 
uden Undtagelse først blive at henføre. 
Men jeg har her i Dag ikke Tid til at dvæle ved Sa¬ 
gens historiske Side. Jeg skal i faa og korte Træk skildre, 
hvorledes Spektralanalysen, fra den ufysiske Opfattelse af 
Solens (og følgelig ogsaa af Fixstjernernes) Naturbeskaffenhed 
og Konstitution — saaledes som Skotten Alexander 
Wilson og næsten samtidig Sir William Herschel har 
havt den, saaledes som den endnu er udviklet i „Kosmos u 
og som vi Alle have næret den lige til for ganske faa Aar 
siden — hvorledes, siger jeg, Spektralanalysen har ført os, 
skjøndt vel i noget modificeret Skikkelse, tilbage til den 
Buffonske Anskuelse, tilbage i Grunden til Middelalde¬ 
rens, ja, jeg tør sige tilnærmelsesvis tilbage til Oldtidens 
naive Forestillinger. Jeg skal derefter summarisk anføre, 
hvor overordentlig lidt vi i nærværende Gieblik kunne siges 
med Bestemthed at vide om de enkelte Hovedplaneters 
fysiske Beskaffenhed. 
Derefter vil jeg henlede Deres Opmærksomhed paa de 
nyeste Tildragelser i Kometernes Udviklingshistorie og 
nævne de spektroskopiske Resultater, om hvilke de nye 
Lærebøger udførlig berette og uafladelig endnu gjentage en 
Mængde aabenbare Urigtigheder. Paa dette Omraade ind- 
svinde de sikkre Resultater for et kritisk og sagkyndigt 
Blik næsten til Intet, og ovenikjøbet modsiges dette ringe 
spektralanalytiske Udbytte endnu direkte af den Schiapa- 
