147 
relliske Opdagelse angaaende Sammenhængen imellem Ko¬ 
meterne og Meteoriterne. 
Jeg vil da slutte dette Foredrag med at sige, til hvilke 
Antagelser vi her for øieblikket endnu nodes af denne 
tilsyneladende Konflikt. 
Idet jeg begynder med Solen, tor jeg med Sikkerhed 
forudsætte, at der ikke er en Eneste i denne hoilærde For¬ 
samling, uden at han jo véd, hvorledes det er gaaet til, 
at den noget uastronomiske Fysiker Kirchhoff (der den 
Gang kun synes i Almindelighed at have kjendt Grund¬ 
fænomenets, d. v. s. Solpletternes mangfoldige og meget 
indviklede Evolutioner og Apparentier) i 1861 pludselig 
omkonstruerede Solen. Uden egentlig Vanskelighed kastede 
han da vel de tilvante og hidtil gjældende, visselig ufysiske 
Anskuelser overbord. Men, idet han gik ud fra Ang- 
str ö m s nylig anførte Fundamentalsætning, ifølge hvilken de 
Fraunhoferske Linier selvfølgelig ene ere at betragte som 
Vidnesbyrd om den i Solatmosfæren foregaaende Absorp¬ 
tion, forklarede han Solpletfænomerne som gaseuse Af- 
kjølingsprodukter, som kondenserede Dampskyer, svævende 
i flere Lag ovenpaa hverandre, i den gfødende Atmosfære. 
Hans mekaniske Udledelse af Enkelthederne var imidlertid 
ingenlunde skikket til længe at kunne finde Astronomernes 
Bifald og Samtykke. 
Efter at det nogle faa Aar efter var lykkedes under 
den totale Solformørkelse, der indtraf i Indien den 18de 
August 1868, første Gang i Solens Rand at iagttage Pro- 
tuberansernes diskontinuerlige Spektrum, og da et Par 
Maaneder senere, i Febr. 1869, Norman Lockyer og 
Janssen havde opdaget den Maade, hvorpaa Protuberan- 
serne — som Enhver af os den Gang kun kjendte fra 
Solens Totalformørkelser — kunne synliggjøres ved høilys 
Dag i fuldt Solskin, har der aabnet sig for vort Blik en 
uendelig Række af Detailfænomener. Naar jeg siger, at 
10 * 
