152 
søgelser hverken saa let eller saa snart ville kunne mod¬ 
tage betydelige Udvidelser. Idet vi vedblivende indskrænke 
os til Solsystemet, tænke vi herved nu først og fremmest 
paå Maanen. — At Maanens Spektrum paa det nøiagtigste 
falder sammen med Solens, er almindelig bekjendt; men 
Maaneoverfladens lysreflekterende Evne er saa ringe, saa 
langt mindre end alle Planeters, endog Mars’s ikke undtagen, 
at enhver særlig Undersøgelse, der gaar ud over dette 
Faktum, lider af de største Vanskeligheder. Det vilde 
saaledes, hvad Maanelyset angaar, jo være overmaade inter¬ 
essant, at se og fixere dets Spektrum under en Total¬ 
formørkelse. Thi bliver det normale Spektrum, naar Solen 
kommer Horisonten nær, formedelst de telluriske Stribers 
stærke Fremtræden, allerede næsten ukjendeligt, saa burde 
Forandringen blive saa meget større i dette Tilfælde, hvor 
det i Helskyggen indtrængende Lys to Gange er blevet 
sigtet ved Passagen igjennem Atmosfærens tætteste Lag. I 
Keglen vil man imidlertid neppe kunne skjelne nogle faa 
Hovedstriber i Spektret af den total formørkede Maane. — 
Ved endvidere at analysere det Lys, der kommer fra Maane- 
pletter og Skyggepartier paa Maanen, vilde det omtvistede 
Spørgsmaal angaaende den sande Aarsag til Liniernes Op- 
svulmen i Solpletspektret venteligen kunne bringes til Af- 
gjørelse; men saavidt jeg kan dømme, ere ogsaa disse 
mørke Partiers Spektra, og aldeles afgjort ere Maaneskyg- 
gernes Spektra meget for lyssvage til, at man ad denne 
Vei nogensinde med Sikkerhed vil kunne afgjøre Tvivls- 
maalet. 
Hvad de enkelte Hovedplaneter i Solsystemet dernæst 
angaar, saa har den coelestiske Spektralanalyse vel ogsaa 
her, som man kan vente, gjort de yderste Anstrængelser. 
Disse Iagttagelser ere imidlertid saa utrolig vanskelige, at 
sikkert Ingen, der f. Ex. blot en Gang har havt Leilighed 
til selv at se Absorptionslinierne i Jupiterspektret, vil gjøre 
.sig Forhaabninger om Udbytte i Retning af de enkelte 
Planeters fysiske Beskaffenhed. I Almindelighed er her 
