156 
Idet jeg i denne heilærde Kreds med fuld Sikkerhed 
tør forudsætte som bekjendt, hvorledes Meteoriterne, især 
de, just ikke altid aarlig, men dog til regelmæssige Tider 
tilbagevendende Meteorsværme, fra Slutningen af 1866 af, 
ligesom af sig selv have lagt for Dagen deres Slægtskab 
med visse let paaviselige Kometer — gaar jeg ud fra den 
berettigede Antagelse, at vi ere fortrolige med Resultaterne 
af Schiaparelli’s Undersøgelser paa dette Omraade. Disse 
ere vel efterhaanden bievne ikke ubetydelig modificerede 
og rektificerede, men jeg er desværre nødt til at tale i 
stor Almindelighed. — Meteorerne ere derefter altsaa kome¬ 
tariske Opløsningsprodukter; der er i det væsentlige ingen 
anden Forskjel mellem de største himmelfaldne Masser og 
de konstituerende Elementer i kometariske, kosmiske Støv¬ 
skyer, end ene Størrelsesforskjellen. Ja mere. En given 
Komet forvandler under sin successive, undertiden vistnok 
overmaade langsomme Opløsning, sin egen Bane efterhaan¬ 
den til en Ring, diskontinuerlig fyldt med kometariske Be¬ 
standdele. Og særskilt og adskilt gjennemløbe de enkelte 
Grupper, hist mere sammentrængt, her i større Spredning, 
indtil planetariske Forstyrrelser tiltræde, den fælles Bane. 
Større Konglomerationer tilbagekaste tilstrækkeligt Lys, for 
paa Afstand at blive synlige som Kometer. Det er ikke 
længere nogen Hypothes; til saadan Forklaringsmaade nødes 
vi af Observationerne, af nylig fremtrukne Fakta. — Pas¬ 
serer Jorden derimod tæt forbi en saadan Koraetring, gaar 
den (vi have først for v 2 Aar siden oplevet dette Tilfælde) 
tværs igjennem, saa iagttage vi en Shower, en „meteoric 
shower“, en mere eller mindre rigelig Regn af Stjerneskud. 
Det er den ene Side af Sagen. Vi tvinges, har jeg 
sagt, til denne Synsmaade, vi øine foreløbig ikke engang 
nogen Udvei. Alligevel vækker denne Schiaparelliske Theori 
ikke blot en Række af alvorlige Betænkeligheder, men den 
modsiges endogsaa direkte af den spektroskopiske Betragt- 
