318 
Gren, som trækker Saften til sig. Derfor er det ogsaa af 
Vigtighed, naar Grenenes Sammenpodning skal lykkes, at 
lade dem beholde deres fulde Længde indtil Forbindelsen 
er fast. Dette sker desto hurtigere, jo mere Liv og stær¬ 
kere Saftstrøm der gaar igjennem de paagjældende Grene; 
dog maa ingen af dem være saa blød, at den giver synlig 
efter for Baandets Tryk. I Almindelighed stiger Saften 
fra Roden opad mod Spidsen af Grenene. Men der findes 
Varieteter — Hængetræer — hvis Safter gaa fra Foden af 
hver Gren ned ad til den mod Jorden vendte Spids. 
Denne Stræben nedad synes dog ogsaa at have sin Grænse. 
I det mindste kan jeg anføre et Par mærkelige Exempler. 
En 14 Alen høi og rank Ask besluttede jeg at forsøge som 
Hængetræ. Dens store Rødder bleve alle skaarne over 
med en Grøft, som havde 1 Al. Radius, denne blev fyldt 
med god Jord, og da Træet næste Aar var forsynet 
med en Mængde Sugerødder, blev Stammen bøiet ned og 
podet med Kviste af Hængeask. Podningen slog godt 
an, men de nedhængende Grene naaede i 5 Aar aldrig 
over 3 Alens Længde, og sluttelig gik Træet ud, fordi jeg 
stedse bortskar de mange paa Stammen udskydende opad- 
vendte Grene. En 8 Alen høi Hvidtorn, ligeledes i Toppen 
podet med en hængende Varietet, lever endnu paa 7de Aar, 
men Grenene have ej naaet 1 Alens Længde og vegetere, 
men ere ei kraftige. 
Men jeg kommer tilbage til den Svulst, som paa de 
sammenpodede Grene viser sig baade oven- og nedenfor 
Baandet. De ere ved flere Hundrede Sammenpodninger, 
som jeg nu har iagttaget, lige tykke. Det synes, som 
om den opad stigende Saft blev af Baandet hæmmet lige 
saa meget i sin Bevægelse som den nedad gaaende 
Strøm. Den Sætning, at Safterne stige hastigst opad, 
udelukker ikke, at de paa Veien udbrede sig til Siderne 
for at gjøre Tjeneste der, hvor det behøves. Det er 
en Kjendsgjerning, at en svag Gren styrkes derved, at 
man foretager et Længdesnit igjennem Barken; Safter ville 
