439 
Løftige Sag her, men fremhæver alene dette: finder Tyfus- 
smitten en god Spirebund i Luftens og Jordbundens 
forhaanden værende Beskaffenhed, frembringer den en rask 
tiltagende Epidemi, i modsat Fald tager Epidemien 
ikke Fart. 
Det er ulige vanskeligere at forklare Aarsagen til, at 
de lokale Epidemier aftage og endelig ophøre. Tildels 
skyldes det vel de tagne Forholdsregler, tildels, at de fleste 
for Tyfus modtagelige Individer have faaet Sygdommen, men 
tildels synes det ogsaa, som om der efterhaanden opstaar 
hos angjeldende Befolkning en Immunitet mod Smittestoffets 
Paavirkning. Den paatagelige Immunitet for Tyfus hos 
dem, som engang have gjennemgaaet Sygdommen, synes at 
pege i denne Retning. 
Som oftest kan man dog egentlig talt ikke sige, at de 
lokale Epidemier dø, thi, som anført, foranledige de sæd¬ 
vanlig en ny lokal Epidemis Fremkomst, og bidrage altsaa 
sit til den stedsevarende Landeepidemi. 
7) Ogsaa med Hensyn til Landeepidemien gjøre sig 
maaske gjeldende Momenter, der endnu ere ukjendte 
for os. 
I Norge var i 1858 Antallet af Tyfussyge 4,683. 
Antallet af Tyfussyge steg for hvert Aar temmelig regel¬ 
mæssig, indtil det kulmimerede i 1868 med 6,480. 
I 1869 aftog Tyfustilfældene til 5,259 og i 1870 dalede 
de videre ned til 4,337. 
I Sverige, hvor Tyfusforholdene sikkert ere væsentlig 
overensstemmende med dem i Norge, tiltage Tyfustilfæl¬ 
dene fra 1860, som er det tidligste Aar, hvorfra jeg 
har set Opgaver, dog ikke saa regelmæssig som i Norge, 
indtil 1868, som forunderlig nok er det fælles Kulmina- 
tionsaar for begge Lande, fra 5,471 til 29,259; 
i de følgende 3 Aar 1869, 1870 og 1871 gaar det 
jævnt nedover fra 29,259 til 12,935. 
(Den danske Tyfusstatistik har jeg ikke havt Anled¬ 
ning til at undersøge). 
