537 
den Vei, hvorpaa den skulde slaa ind; det var bedre at 
holde den aaben. Saaledes som vore Skoler vare organi¬ 
serede, risikerede vi let, at en ydre Bevæggrund, f. Ex. en 
mere tiltrækkende Lærer ledede Drengen ind paa en Vei, 
som ikke svarede til hans Evner. Taleren trode i det 
hele, at det røbede Mangel paa psykologisk Kjendskab til 
Barnet, naar man paa et saa tidligt Trin vilde drage en 
Grænse for den Retning, hvori dets Universitetsstudier 
skulde gaa. 
Professor Lochmann havde meget faa Ord at føie 
til hvad Prof. Prosch havde sagt; han vilde kun fra norsk 
Side nedlægge Protest imod Prof. Keys i Formen saa smukke 
Ord. Han mente, at, hvad Professor Key havde udtalt, var 
det, som man her i Landet kjendte under Navn af den 
frie Forskning, den frie Tanke (Modsigelse fra Forsamlin- 
lingen); det var i alt Fald et Udtryk for den Retning, som 
vilde lægge Naturvidenskaberne som Grund for den aande- 
lige Udvikling. Han trode imidlertid, at, dersom vi for¬ 
sømte Aandsvidenskaberne, den høiere og mere eleverede 
Side af den menneskelige Aand, kunde det, navnlig i Hen¬ 
seende til Samfundsforholdene, føre os meget vidt, hvad det 
f. Ex. truede med i Tydskland. Han vilde kun fra norsk 
Side tilføie dette til Professor Prosch’s saa varme og vel¬ 
talende Ord, der ogsaa udtrykte hans Mening. 
Professor Panum trode ikke, at den Advarsel eller 
Mistro, som var udtalt af Prof. Prosch eg Prof. Lochmann 
mod Prof. Keys Forslag, behøvedes; han antog, at den be¬ 
roede paa en Misforstaaelse. Resolutionen skulde aldeles 
ikke gaa ud paa at tvinge Nogen til bestemt at gaa den 
mathematisk-naturvidenskabelige Vei. Den, der havde Raad 
og Tid og kunde anvende flere Aar, end der, strængt taget, 
behøvedes til Forberedelse for det medicinske Studium, 
ham stod det frit for — som vedtaget i Skoleplanen — 
at gaa den anden Vei; men det var dog klart, at de, der 
gik den historisk-lingvistiske Vei, havde et større Arbeide 
