587 
i at forgifte et andet Menneske dermed, men tog man dette 
Middel bort, var der hundrede andre Maader, man kunde 
bruge, saa derved udrettede man ikke stort. Men at se 
en sund og rask 10—12 Aars Pige efter et eller to 
Aars Forløb miste Kjæbebenet, var oprørende og afskyeligt. 
Han var fuldkommen enig med Lægerne ved Fyrstikfabri¬ 
kerne i, at dette Uvæsen vilde vedblive, saalænge Fosfor 
ikke kunde forbydes til Brug ved Fyrstikfabrikationen. Selv 
om man sagde, at det kunde ikke hjælpe, da der vilde blive 
indsmuglet saa mange Fyrstikker ude fra, sagde han, at vi 
alligevel skulde gjøre vor Pligt, og det var en daarlig 
Grund at sige: Helt kan Du alligevel ikke hjælpe; Du kan 
dog ikke stænge Sygdomme og Døden ude; det var dog 
vor Pligt at udrydde de Aarsager, vi kunde. Hvor almin¬ 
delige de ulykkelige Fosforfyrstikker endnu vare — det var 
netop denne Strygen af paa Klæder o. s. v., der gjorde det 
— kunde man f. Ex. se deraf, at der paa Assistenshuset 
var en Karl, som ikke havde andet et bestille end at pille 
Lommerne rene for Svovlstikker, som de altid vare fulde 
af. Fysikus Holst havde anført, at Grosserer Green havde 
bestræbt sig for at skaffe Fyrstikker, som ikke indeholdt 
Fosfor; men hvor meget han end ønskede det, kunde han dog 
ikke nægte, at de ikke vare saa fuldkomne, som de burde 
være; de strøges ikke saa let; var der blot en lille bitte 
Smule Fosfor, var det ulige lettere. — En anden Ting var, 
at, naar man forbød Fosfor, burde man ikke forbyde mere 
end absolut nødvendigt; derfor maatte det røde Fosfor und¬ 
tages ; det var ikke Gift, man kunde give det til Dyr uden 
Skade, og ved de svenske Fyrstikker, som kun medførte 
Brugen af rødt Fosfor, var der aldrig Tale om Fosfornekroser 
eller Forgiftningstilfælde. Ved at udtale, at den hvide Fosfor 
var en af de afskyeligste Gifter, og at den aldrig burde an¬ 
vendes ved Fabrikation af Fyrstikker og navnlig ikke, hvor 
der benyttedes yngre Mennesker eller Børn, trode han, at 
man vilde støtte Autoriteterne. 
