med. Prof. Lochmann rnaatte mene, hvad han vilde — og 
Taleren vidste vel, at han forgjæves søgte at rokke derved 
— men han havde vistnok ikke ret betænkt, at de Ord, som 
han her paa Modet udtalte, vilde i Morgen vandre ud i 
Verden og være læst af Tusinder, som umulig kunde indse, 
hvorpaa de Ord vare byggede, og som med Begjærlighed 
vilde gribe dem. Det var at rive ned uden at bygge op. 
Det var dette, som Taleren, forKesten i al Ærbødighed og 
Venskabelighed, vilde sige: at næste Gang Prof. Lochmann 
vilde reise en saadan Tvivl, rnaatte han have Fakta med, 
saa vilde han anerkjende ham som en af de største Mænd, 
men i modsat Tilfælde rnaatte han vistnok hellere tie. 
Professor Lochmann ytrede, at det aldrig i mindste 
Maade var faldet ham ind at ville rokke ved Institutio¬ 
nen ; han ansaa Vaccinationen som et stort Gode, men han 
havde ikke været blind for, hvad mange Aars Erfaring 
havde lært ham, at den kunde fore Sygdomme med sig. 
Han syntes heller ikke, at det havde været klogt at be- 
kjendtgjore det offentlig, skjondt han kunde støtte det med 
et stort Antal Kjendsgjerninger, men han vilde kun for 
Fremtidens Skyld gjøre opmærksom paa, naar Talen var 
om skrofuløse Børn, at de ofte vare syge fra den Tid, de 
ble ve vaccinerede. Men en saadan Udtalelse var ikke farlig 
og vilde kun i sin Konsekvens føre til, at man iagttog 
større Forsigtighed ved Vaccinationen. Hans Ytringer vare 
ikke uberettigede eller farlige, naar man kun tog dem i 
Sammenhæng. 
Etatsraad Dahlerup trode, at, hvis det var Vaccina¬ 
tionens essentielle Side, Prof. Lochmann angreb, vilde hele 
Forsamlingen protestere derimod, var det derimod kun den ac- 
cidentelle, burde det omhyggelig markeres, at det kun gjaldt, 
naar den udførtes med Skjødesløshed; der var intet Bevis 
for, at Vaccinen havde givet Anledning til Skrofulose. 
