längre tid lefde hos detta folk, som, enligt hans åsigt, vore 
det utaf våra nordbor, hvars lif närmast liknade fornfolkets. 
Tal. fästade uppmärksamt på de få redskap, hvarmed 
lappen betjenar sig för tillfredsställande af snart sagdt alla 
sina behof. Knifven och återigen den stora nästan sabel- 
lika knifven är för bonom nästan allt, vare signu det gäller 
att fälla småträn till giller för harar och fogel, vidjors 
anskaffande för hvarjehande behof, födoämnenas sönder- 
styckning, eller tillredande af skinn till kläder och så vidare. 
Läggas här till yxan, synålen och saxen, samt slutligen 
geväret, hvilket för ej så länge sedan utbyttes mot arm¬ 
borstet, allasamman utaf en och samma model, 
så hafva vi här snart sagdt allt, hvarmed han vet att upp¬ 
hålla sitt lif inom en karg natur. Alla dessa redskap har 
han förskaffat sig för att kunna lefva, men i så hän¬ 
seende har han ock fullt upp att göra. Dessa vapen äro 
till för fredliga värf. Det är ock öfver allt så, att föda 
och härd, den senare om ej på annat sätt tillredd så i en 
bergskrefva eller en jordhåla, äro de förnämsta målen för 
menniskans traktan och sträfvan. 
Sådant måste ock förhållandet hafva varit hos detta 
fornfolk, hvarom här närmast är fråga. Deras redskap 
eller såkallade vapen fabricerades hufvudsakligast för så¬ 
dana fredliga ändamål, som de nyss antydda. Tal. trodde 
ej eller, att den omsorgsfullt arbetade, fragila så kallade 
lans-spetsen var afsedd för strid. Den var ej med möda 
tillredd för att strax derpå förloras. Ty fornfolket lefde 
helt visst lika fredligt som den nämnda lappen, hos hvilken 
sällan eller aldrig rättstvister förekommo. 
Vill man nu göra sig reda för huru fornfolket med 
dessa enkla stenredskap kunnat bland annat förskaffa sig 
tjenliga födoämnen, så torde man först och främst böra 
taga i betraktande, att menniskan ursprungligen vore danad 
för att hemta sin föda ur växtriket; att endast brist på 
tillgång af vegetabilisk föda gjort henne till uteslutande 
karnivor, såsom längst upp i norden. 
