634 
disse Ord, hvoraf mange ere optagne maaske for halvandet 
eller to tusind Aar siden, have holdt sig den Dag i Dag 
næsten i samme Form, hvori de den Gang bleve optagne. 
Af ganske særlig Interesse blandt disse laante Ord er 
et meget rigt Lag af Ord, som i en fjern Fortid er blevet 
optaget fra et gotisk (eller som Svenskerne kalde det ger¬ 
mansk) Sprog, der er ældre, end hvad vi ellers have 
overleveret af gotiske Sprog. De ældste Mindesmærker, 
vi have indenfor vor Sprogklasse, er paa den ene Side 
(Jlfilas gotiske Bibeloversættelse fra det tjerde Aarhundrede, 
paa den anden Side de høist interessante nordiske Runeind¬ 
skrifter fra den ældre Jernalder; men de gotiske Ord, som 
ere optagne i det finske Sprog, forudsætte et Sprogtrin, der 
er endnu lidt ældre end begge disse. Exempelvis kan 
saaledes anføres det finske ansas, en Bjælke, der svarer 
til det gotiske an s hos Ulfila (egentlig an s-s = oldnord. 
åss), eller ku ni ngas, Konge, der paa gotisk vilde hedde 
kunings, hvis vi havde Ordet opbevaret i dette Sprog, 
oldnord. konungr. Disse Ord ere paa finsk ligefrem op¬ 
tagne i Nominativ, der i got. ender paa s. Men de vise 
sig at være ældre end gotisk, saaledes som dette Sprog er 
os overleveret, fordi de have bevaret Vokalen a i Endelsen, 
som got. allerede har tabt. Denne Vokal gjenfinde vi 
derimod i det Sprog, der foreligger i vore ældste Runeind¬ 
skrifter, hvor de tilsvarende Former vilde ende paa -an 
(med r omskriver man paa en forøvrigt lidet heldig Maade 
en Rune, der vel har betegnet en Mellemlyd mellem s 
og r). Men det Sprog, hvorfra finsk har laant sine Ord, 
maa ogsaa have staaet paa et lidt ældre Trin end dette 
Runesprog, fordi der i disse Tilfælde altid forudsættes et 
rent s, der ikke paa nogen Maade har nærmet sig til r. 
At Vokalen a i de anførte Exempler ikke er tilfældig indskudt 
af finsk, kan ses af et Ord som f. Ex. finsk kaunis, skøn, 
der svarer til got. skaun s; thi i dette Ord er det just et 
i, som got. har bortkastet: den ældste Form vilde være 
skaunis. 
