— 4 — 
er meget usikker, er det få som har liat en lykkelig tilbake¬ 
reise, av dem som våget sig dit.« 
Efter et gammelt islansk eventyr (avskrevet i Bjørn 
J6nsson’s Grønlanske Annaler fra 1623—25) skulde endog en 
mann, Halli Gjeit, ha gått lanveien fra Grønlann nordenom 
Havsbotten til Hvite-havet og så til Norge. Han leide med sig 
en gjeit og levde av melken dens. 
Vi må opfatte det slik som al, efter Nordmennenes og 
Islenningenes forestilling, dannet den svale kyst, Svalbard 
eller Spitsbergen, bunnen nord i Havsbotten, nord for Norge 
og Islann, og dette blir også meget nær riktig, når vi tenker 
os denne Havsbotten begrenset på sidene av drivisen, idet 
iskanten som regel om somrene strekker sig fra havet vest for 
Islann nordøstover forbi Jan Mayen og mot Spitsbergens 
nordkyst; og på østsiden av Havsbotten strekker iskanten sig 
fra Spitsbergen sydover in i Barents-havet og østover mot 
Novaja Semlja. Spitsbergen ligger netop lengst nord i botnen 
i denne havbukt (se fig. 2). 
Hvordan Nordmennene kom til først å opdage lannet, 
kanske i året 1194, vet vi ikke. Det er meget som med sik¬ 
kerhet tyder på at de stadig i hine tider drev fangst i Ishavet 
på hvalross og sel. 1 ) At de på sine fangstferder nordover ikke 
skulde være kommet til Spitsbergen, synes vanskelig å tenke 
sig. Men like usansynlig er det at de ikke oftere skulde ha 
søkt dit, hvis de først hadde funnet veien til dette lett tilkom- 
melige lann hvor det var mengder av den dengang så verdi¬ 
fulle hvalross. 
Tenkelig er det selvsagt også at lannet første gang er 
funnet mer tilfeldig av stormdrevne sjøfarere, hvilket formen 
av den korte meddelelse i de >Islanske Annaler« kanske nær¬ 
mest kunde tyde på. 
I skriftet »Historia Nor\vegiæ« fra 13. århundrede, beret¬ 
tes det også om en slik reise av no’en sjøfolk som vilde »seile 
tilbake fra Islann til Norge. Og da de var blit drevet til de 
nordlige strøk av motvinnenes hvirvel, lannet de endelig 
D Det vilde føre for langt her å gå nærmere in på dette, som 
jeg forøvrig har drøftet i min bok: »Nord i Tåkeheimen«, 1911, bl. 
a. s. 406 ff. 
