— 125 - 
solen, falder de resterende egenbevægelser skarpt i to grup¬ 
per, nemlig retlinjede bevægelser gjennem rummet og to 
eller flere stjerners banebevægelser omkring deres fælles 
■tyngdepunkt. Denne deling motsvarer en inddeling av stjer- 
nerne i enkelte og dobbelte stjerner. Disse sidste er over- 
maade interessante fordi de viser at vort solsystem ikke er 
enestaaende i sit slags, men kun et ganske almindelig eks¬ 
empel paa de sedvanlige forhold i stjerneverdenen. Mens 
vort solsystem bestaar av en lysende klode og en skare mørke 
drabanter, maa de systemer som skal kunne observeres i kik¬ 
kerter nødvendigvis bestaa av flere lysende kloder. Desuten 
maa de staa forholdsvis langt fra hinanden for i det hele tat 
at sees adskilt. Men dobbeltstjernerne kan paavises næsten 
like sikkert ad ganske andre veier, nemlig ved at den ene 
klode stiller sig mellem os og sin ledsager og formørker denne. 
Dette maa medføre periodiske vekslinger i stjernens klarhet 
noiagtig slik som vi iagttar det hos talrike variable stjerner. 
Ad disse forskjellige veier og ved statistik og beregning 
er det blit klart, at saa langt fra at være undtagelsestilfælder 
•er det den store almindelighet at flere kloder er forenet til 
mindre systemer, slik som vi ser det i vort solsystem. Mindst 
halvdelen av alle himmelens stjerner er dobbelte. Det er saa 
meget vigtigere som vi derigjennem kan slutte at vort sol¬ 
system ikke indtar nogensomhelst særstilling blandt universets 
•øvrige kloder. Tvertom er der eksempler paa alle mulige 
kombinationer, ifra to kloder som næsten berører hinanden 
og roterer omkring deres fælles tyngdepunkt i løpet av faa 
timer, til flerdobbelte systemer hvor omløpstiden er mange 
hundrede aar. 
Ser vi bort fra dobbeltstjernernes omløp om hinanden, 
blir det tilbake kun bevægelser langs rette linjer med konstant 
hastighet. Banerne er vel i virkeligheten krumme; men 
inden den korte tid stjernebevægelserne er observert, 
er det ikke mulig at finde avvikelse fra den rette linje. Teg¬ 
ner vi ind paa et stjernekart de observerte egenbevægelser 
betegnet ved pile, gir det hele ved første øiekast indtryk av 
et haapløst virvar. Det var derfor ganske naturlig at den før¬ 
ste hypotese som blev stillet om egenbevægelserne var, at 
disse var fordelt absolut uten lovmæssighet. Oldtidens kos- 
