— 135 — 
de avgrænsede stofmasser som senere skal danne et isolert 
solsystem. Ved avkjøling maa disse masser trække sig sam¬ 
men. Derved økes efter kjendte principper rotationshastig- 
heten. Til slut vil den oprindelige klode som endnu befinder 
sig i meget diffus tilstand dele sig op i to eller flere mindre 
kloder. Der opstaar en ddbbeltstjerne. Ved videre avkjøling 
kan det hænde, at de enkelte kloder inden denne spalter sig 
paa ny, og vi faar et helt solsystem med soler, planeter og 
maaner. Dette solsystem befinder sig imidlertid under ind- 
flydelse av hele iiksstjernesystemets samlede gravitationsvirk- 
ning. Paa samme maate som en sten som slippes falder hur¬ 
tigere og hurtigere ned mot jorden, maa ogsaa de nydannede 
stjerner falde hurtigere og hurtigere ind mot systemets cent- 
rum. Forutsat at de ikke møter nogen hindring, maa de 
svinge like langt over paa den motsatte side, tilbake paa ny, 
og saa videre frem og tilbake uten stans. Vi kan beregne 
størrelsesordenen for en slik svingning frem og tilbake. Den 
vær di som findes ligger omkring 300 millioner aar. Den er 
den samme for alle stjerner inden det centrale parti. Dette 
tidsrum er mindre end de tidsrum geoliogerne fordrer til 
jordens utvikling. Hvis de foregaaende betragtninger har 
nogen faktisk anvendelse paa stjernernes bevægelser, maa en 
stjerne i løpet av sin levetid pendle mange ganger frem og 
tilbake. 
Denne enkle tankegang, som er antydet av Eddington 
og TuiVner og matematisk bearbeidet av G. Darwin, 
Poincaré, J eans og andre, gir en simpel forklaring paa de 
to stjemestrømmer. Den ene strøm bestaar av stjerner som fal¬ 
der ind mot centrum; den anden strøm bestaar av stjerner som 
kommer fra den anden side og bevæger sig bort fra centret. Tar 
vi op tanken om at Melkeveisystemet er en eneste spiraltaake, 
blir dette endnu mere forstaaelig. Da maa øiensynlig klo- 
derne strømme langs de to spiral-armer, møtes i centret og 
blandes paa begge sider i to motsatte strømretninger. 
Det spørsmaal reiser sig da: hvorledes blir spiraltaakerne 
til, hvorledes opretholder de sin form og hvilken blir deres 
endelige tilstand? Paa det første spørsmaal kan intet svar 
gives. Det er klart at just her ligger en av astronomiens stør¬ 
ste gaater skjult. Uten om den kommer man i ethvert fald 
