— 172 — 
i mine øine unødig — helt paa spidsen: han antok at denne 
æterens indre hvile var fuldstændig, saa at ingen del av den 
kunde sættes i bevægelse ved kræfters indgripen eller ydre 
indvirkninger av nogen art. Men like fuldt skulde den ha 
evnen til at gripe ind i materiens bevægelse. 
Her har vi for første gang bruddet med mekanikens prin- 
ciper, som Hertz og alle før ham vilde ha ophøiet til den fysi¬ 
ske verdens grundlove. Mekaniken hviler paa Newtons tre 
bevægelseslove. Den tredje av disse er principet om den 
like virkning og motvirkning: intet legeme kan utøve en 
kraft paa et andet, uten at utsættes for en like stor og motsat 
rettet motkraft. Dette princip, som man tidligere har betragtet 
som universelt, tilskriver altsaa Lorentz kun indskrænket gyl¬ 
dighet, idet æteren virker paa materien, mens materien ikke 
virker tilbake paa æteren. 
Ved dette skridt av Lorentz bøier den teoretiske fysik for 
første gang av i antimekanisk retning. Og efterat først fra 
ledende hold ét hug var ført mot mekanikens ledende stilling, 
skulde der snart følge flere. Den »energetiske« skole, grund- 
lagt av den berømte tyske fysikalske kemiker og filosof 0 s t- 
w a 1 d, vilde grundlægge alt paa »energetik« istedenfor paa 
mekanik. Senere vilde den »elektricistiske« skole forklare 
de mekaniske fænomener elektrisk, og ikke de elektriske 
mekanisk, — diametralt det motsatte av hvad den moderne 
elektricitetslæres grundlæggere Maxwell og Hertz hadde for¬ 
langt. Avgjort fremgang har dog ingen av disse to retninger 
hat. Energetikernes stormløp møt den kinetiske gasteori 
endte med en glimrende seier for denne efter sit væsen helt 
mekaniske teori. Og det vigtigste den elektricistiske skole 
hittil har levert indskrænker sig vistnok til feltropet. 
Sidst i denne række fremkom relativitetsteorien. Den er 
kanske ikke, som disse to, fremgaat av nogen direkte kamp¬ 
lyst mot mekanikens herskerstilling; men griper til gjengjæld 
saa meget dypere helt ned mot mekanikens og vor natur- 
erkjendelses fundamenter. 
Efterat Lorentz hadde truffet sit valg, at anta æteren hvi¬ 
lende i rammet, gjaldt det at finde en forklaring hvorfor ikke 
Michelsens eksperiment gav det ventede resultat. Han fandt 
