V. Vore forestillinger om tid, rum og bevægelse, 
Lorentz var kommet frem ved at anta at det var maale- 
stokken som svigtet. Den var tøielig, hvad stof den end blev 
gjort av. Einstein flyttet forestillingen om det tøielige over 
fra d é n m aterielle maalestok til tids- og 
1 æ n g d e b egrep et. 
Vore tids- og rumforestilUnger pleier vi at betragte som 
en gang for alle givne. Om tiden har jeg den forestilling at 
den flyter ustanselig, uten at jeg har noget middel til at holde 
den fast, eller til at gripe ind i dens fart. Om noget skulde 
kunne betegnes som en uavhængig variabel, saa er det tiden. 
Og likedan tænker jeg mig rammets egenskaper faste og ufor¬ 
anderlige, og vor viden om disse egenskaper en gang for alle 
nedlagt i vor geometri. Derfor har vi stillet vor opgave som 
fysikere saa: at forsøke at forstaa, eller rigtigere beskrive 
naturfænomenene ut fra disse faste forestillinger om tid og 
ram. Einstein vender saken om: han tilpasser vore 
tids- og r u m f o r e s t i 11 i nj g e r til naturfæno- 
menene. 
At dette er et dristig skridt er med en gang klart. Og 
man fristes til at spørre, er det ikke meningsløst, fornuft- 
stridig? For at se paa dette maa vi betragte litt nøiere vore 
tids- og ramforestillingers utvikling. Ti ser vi efter saa h a r 
de forandret sig i tidens løp. 
Det primitive menneskes forestilling om rammet er ikke 
den samme som den vi nu har. Naturmenneskene tænker sig 
ikke rammet struktuiTøst som vi. De kan ikke opgi forestil¬ 
lingen om et absolut o p og ne d. Dette præget ogsaa de 
ældste græske filosofers opfatning, og laa til grand for Epikurs 
lære om atomenes evige fald. Først da man kom til det 
resultat at jorden var rund, blev ogsaa rammet strukturløst, 
saa at ingen retning utmerket sig fremfor nogeu anden. Et 
midtpunkt hadde dog rammet fremdeles, nemlig jordens midt¬ 
punkt. Men ogsaa dette skulde forsvinde. Med antagelsen 
av det kopernikanske verdenssystem kunde dette midtpunkt 
ikke længer fastholdes ved jorden. Det maatte i det mindste 
flyttes til solen. Men heller ikke solen kunde man i længden 
gi noget fortrin fremfor andre fiksstjerner, enhver tale om ver¬ 
dens midtpunkt mistet sin betydning. Ru mm et er saaledes 
