— 178 — 
Det er et spørsmaal som ikke har nogen mening. Jeg kan 
kun angi hvor rask den er relativt til et hvilkensomhelst av 
de uendelig mange, indbyrdes jevngode fundamentallegemer. 
Hvad jeg kan bestemme, eller tror at kunne bestemme, absolut 
er kun be vægelsesf or and ringene (akceleratio- 
nene). Ti disse blir de samme i forhold til alle fundamental¬ 
legemer. 
Dette at det blev mekaniken som skaffet grundlaget for 
tids- og rummaalingene, og gav vore forestillinger om tid og 
rum deres fæstede form saalangt de lot sig feste, maatte 
naturligvis i hoi grad befeste den herskerstilling som denne 
videnskap allerede fra gammel tid sat inde med. Alle natur- 
videnskaper beskriver fenomenene i forhold til tid og rum, 
og staar derved i direkte avhængighetsforhold til den viden¬ 
skap som opklarer tids- og rumbegrepene. Dette kunde kun 
yderligere stimulere den tendens, der synes at være men- 
neskeaanden medfødt, at gripe til mekaniske forestillinger 
naar vi skal klargjøre os naturfenomenene. Denne tendens 
har behersket spekulationene over naturen helt fra de gamle 
græske naturfilosofers dage. Efter Newtons grundlæggelse 
av mekaniken som eksakt videnskap kom der plan i dette 
arbeide. Hertz’ mekanik var et sidste storstilet forsøk paa 
at lægge mekaniken yderligere til rette for denne sin høieste 
opgave, at studere de skjulte mekanismer bakom naturfeno¬ 
menene. 
Men saa var det omslaget skulde komme. 
VI. Einsteins »specielle« relativitetsteori. 
Med denne mekanistiske retning bryter Einstein. Og han 
gjør det ved at gripe dypt: han anerkjender ikke fenger 
mekanikens monopol paa at fastsætte vore tids- og rumbegre- 
per. Han tilpasser dem yderligere efter andre naturfeno¬ 
mener, og vinder sin ret til at gjø r ed et ved 
uttrykkelig at anta at disse ikke mere er av 
mekanisk natur. Ellers vilde denne yderligere tilpas¬ 
ning enten være indholdsløs, eller føre til selvmotsigelse. Av 
Maxwells teori blir paa denne maate kun de matematiske form¬ 
ler tilbake. Det fysiske indhold som Maxwell og Hertz mente 
