— 181 
sig i forhold til hinanden. Samtidig vil de se urene paa den 
ilattrykte klode gaa langsommere end paa sin egen. Yed den 
største hastighet de ifølge relativitetsteorien kan faa i forhold 
til hinanden, nemlig lyshastigheten, vil beboerne av begge 
kloder fremdeles finde sin egen klode uforandret kulerund, 
og sine egne urer jevnt gaaende som før. Men de vil finde 
at den anden klode er helt flattrykt, og dens urer staaende. 
Efter eksempler som disse er det ikke at undres paa at 
man betegner teorien som revolutionær. Men, kan man spørre, 
var det ikke i sin tid like revolutionært da filosofene for¬ 
kastet det absolute op-ned i rammet og fremstillet hypo¬ 
tesen om antipodernes eksistens? Denne lære blev jo ogsaa 
i sin tid bekjæmpet med forbitrelse, blandt andet av frem¬ 
ragende kirkefædre. Og dog har vore jordomseilere bragt 
det eksperimentelle bevis for antipodernes eksistens, og kon¬ 
statert at disse mennesker ikke falder paa hodet ut i verdens¬ 
rommet. Kan det ikke tænkes at vi i fremtiden kan komme 
frem til like uomstøtelige beviser paa relativitetsteoriens rig- 
tighet? 
VII. Einsteins »almindelige« relativitetsteori. 
Her har ikke Einstein nøiet sig med at forholde sig av¬ 
ventende. Han har rastløst utbygget sin teori videre, for at 
bringe den til indre logisk fuldkommenhet, og for, om mulig, 
at føre den frem mot den avgjørende eksperimentelle prøve. 
Naar relativitetstanken skal tillægges saa avgjørende 
betydning, saa føles det som noget halvt at principet kun skal 
gjælde »specielt«, d. v. s. kun for den jevne retlinjede bevæ- 
gelse, mens den ujevne andel av bevægelsen fremdeles skal 
kunne erkjendes absolut, paa grundlag av de Newtonske bevæ- 
gelseslove. Einstein søker derfor at gi relativitetsprincipet 
ubegrænset almindelighet: det skal være en indbildning 
naar vi tror at kunne erkj ende bevægelsesforandringer som 
saadanne gjennem de træghetsvirkninger de utløser. Naar f. 
eks. mit legeme merker virkninger av denne art, saa burde 
det ved fuld almindelighet av relativitetsprincipet være helt 
umulig at avgjøre, om dette skyldes en bevægelsesforandring 
av mit eget legeme, eller en like stor motsat bevægelsesfor- 
