— 322 
Som søn av en apoteker begyndte han ogsaa som saadan 
og knapt 20 aar gammel, i februar 1865, tar han ogsaa doktor¬ 
graden i Gøttingen paa en ren kemisk farmaceutisk avhand¬ 
ling over glycerinetsi derivater og deres overføring i allylen. 
Men saa vier han i overensstemmelse med sin specielle 
eminente begavelse hele sit liv til botaniken og da meget 
snart til plantefysiologien, som han studerer i Gøttingen, Mar- 
burg, Wurzburg og Berlin med datidens største botanikere, 
Julius Sachs og Nathanael Pringsheim, som sine 
lærere. I 1871 habiliterer han i Marburg med en helt plante- 
fysiologisk avhandling over indflydelsen av det farvede lys 
paa kulsyrensi omdannelse i planterne; i 1873 kaldes han til 
ekstraordinær professor i Bonn og saa til ordinarius i Basel, 
1878 i Tubingen og 1887 i Leipzig, hvor han overtar stillingen 
efter S c h e n k som leder av det derværende botaniske institut 
og den botaniske have. 
Her forblir han nu, trodsi en senere kaldelse til Miinchen, 
til sin død og gir disse 33 aar sit institut verdensry som det 
sted, hvor saa at si alle plantefysiologer fra de forskjelligste 
land hele verden over har faat sin videnskabelige utdannelse 
under hans aandrike ledelse. Kommer saa hertil Pfeffers 
egen vældige videnskabelige produktion, som omfatter ikke 
mindre end 96 gjennemgaaende meget omfangsrike avhand¬ 
linger, hvorav de aller fleste har været av grundlæggende 
og epokegjørende betydning for den moderne plantefysiologi, 
er det intet under, at man ikke alene i hans eget land, men 
overalt, hvor videnskap dyrkes, har kappedes om at vise ham 
ære og udmerkelse. Han var æresmedlem eller medlem av 
alle videnskapsselskaper hele verden over og indehaver av 
flere høie ordener. 
Ved vort universitet blev han æresdoktor i 1911. 
Efter i 1867—69 at ha debutert med nogen forøvrig 
meget bemerkelsesværdige arbeider av rent floristisk-plante- 
geografisk art over mosfloraen i de rhåtiske alper, begynder 
han sin virksomhet som plantefysiolog, da han i 1870 kommer 
til Julius Sachs i Wurzburg, hvis institut dengang var stedet 
for det intensiveste liv paa plantefysiologiens omraade — 
sammenlignbart med Liebigs laboratorium i Giessen. 
I de første 1870-aar fremkommer han nu med vigtige 
