323 — 
arbeider over kulsyreassimilationen og eggehvitestoffenes dan¬ 
nelse, omdannelser og vandringer under frøets spiring samt 
over dlen morfologiske utvikling hos Selaginellakimen og blom¬ 
stene hos Primulaceer og Ampelidaceer. Men saa kaster 
han sig allerede i 1873 væsentlig over studiet av bevægelses- 
fænomener og irritabilitet hos planterne og grundlægger nu 
straks ved flere hurtig paa hinanden følgende mesterlige 
arbeider over Mimosa-bladenes og Cynaree-støvbladenes seis- 
monastiske og blomsters og blades thermo- og fotonastiske 
bevægelser planternes bevægelsesfysiologi paa en saadan 
maate, at denne endnu i dag maa siges at utgjøre den bedst 
fundamenterte og bearbeidede del av den hele plantefysiologi. 
Under disse arbeider paaviser han bl. a. de store osmotiske 
trykkræfter og trykforandringer i celleme, og da forklaringen 
av disse ikke kunde bringes i overensstemmelse med de da 
herskende forestillinger om det osmotiske tryk, leder dette til 
hans i 1877 utkomne berømte arbeide: Osmotische 
Untersuchungen, som vel maa ansees som Pfeffers 
betydeligste og altid vil komme til at maatte regnes blandt de 
samlede naturvidenskapers klassiske verker. Ti ved en like¬ 
frem genial eksperimentation løser han her ikke alene osmo- 
sens problem, men gir ogsaa en fysikalsk metode for den 
eksakte maaling av opløsningers osmotiske tryk, en metode 
som utgaaende fra plantecellen som model kom til at virke 
langt utover fysiologiens gebet, idet den blev grundlæggende 
for utviklingen av de moderne kemisk-fysiske teorier om 
opløsninger. 
Nu aapner der sig for ham en hel fylde av nye syns¬ 
punkter, som gir anledning til en række fremragende teore¬ 
tiske og eksperimentelle undersøkelser i de første 1890-aar 
over energetik samt tryk- og arbeidsydelse hos planterne 
og som leder ham til væsentlig ved teoretiske spekulationer 
at opstille det postulat, at det som i den levende celle er 
ansvarlig for den stoflige vekselvirkning med omgivelseme, 
ikke, som man indtil da med Naegeli mente, er den hele 
plasmakrop, men en særlig, semipermeabel, plasmatisk hud, 
som omgir cellen saavel utadtil som indadtil mot saftrum- 
mene. Og uagtet endnu ingen har set disse plasmahuder selv 
med de bedste optiske hjælpemidler, regner man nu overalt, 
