LIX 
Årsskrift, 1867), så måste dess förhållande till stammen 
med hänsyn till individualiteten, uppfattas på ett annat 
sätt än hittills varit fallet. Ty icke kan bladet under 
sådana förhållanden vara endast ett bihang till stammen, 
icke heller kan denna sednare utgöra endast en del al 
bladet eller motsvara stammen hos zoophyterna, hvilka 
åsigter hittills genom olika författare sökt göra sig gäl¬ 
lande, utan stam och blad måste betraktas, så att säga, 
som koordinerade delar. Är nu bladet närmast motsva¬ 
rande det individuela lifvets Grundform inom djurverlden, 
hvilket af dess hela uppträdande och förhållande tyckes 
framgå, så bör å andra sidan en om också ofullständigare 
individualitet äfven tillerkännas stammen, såsom en under 
något olika form uppträdande, men i öfrigt med bladet 
identisk bildning, och växten sålunda i sin helhet vara 
sammansatt af tvänne parallela serier af individer, näm¬ 
ligen stam- och bladindivider, hvilka båda äro stadda i 
en successiv metamorfos, hvarigenom utvecklas olika slag 
af axlar och blad. I följd af den ofullständigare indivi¬ 
dualiseringen af stammen utgöres ej denna af så tydligt 
skilda individer, som förhållandet är med bladindivid- 
serien. Den outvecklade form hvarunder den förstnämnde 
individserien uppträder, står i samband med dess ända¬ 
mål att hufvudsakligen vara ett grundlag och fäste för 
den sednare individserien — bladen i sina särskilta for¬ 
mationer — och en näringsreservoir för följande årets 
nybildningar, i fall att växten är flerårig. Ty genom stam¬ 
men uppehälles den fleråriga växtens lif till ett följande 
år och i följd af denna dess egenskap har den förmåga 
att i sin spets utveckla nya stambildningar, hvilka små¬ 
ningom och i samma mån som de tillväxa frambringa nya 
bladindivider. I bladen deremot afstannar snart all till- 
