11 
Jag vill nu med några ord antyde de principer, som 
erfarenheten synes utvisa såsom varande mest ändamåls¬ 
enliga vid ordnandet af offentlig vård för sinnessjuke 
personer. 
Men dessförinnan måste vi kasta en blick på sinnes¬ 
sjukanstalternas befolkning. De personer, som dit hän¬ 
föras, ha på senare tid benämnts med den generela benäm¬ 
ningen sinnessjuke; „Sindssyge." Denna benämning 
anse vi dels för oegentlig, emedan de s. k. sinnessjuke 
icke äro sjuke eller ha ondt i sinnet utan i kroppen, 
sinnesredskapen; dels för olämplig, emedan den är alltför 
vid, enär endast en mindre del af de s. k. sinnessjuke 
äro i egentlig mening sjuke d. v. s. sådane, som lida af 
pågående sjukdom. Liksom halta, lytta och puckelryg- 
giga icke kallas sjuke, utan deras tillstånd utmärkes med 
ett ord angifvande skadans beskaffenhet, så böra ej hel¬ 
ler de personer, som efter förutgången sjukdom förete en 
felaktig sinnesbeskaffenhet benämnas sjuke, utan, med ett 
namn antydande brist eller lyte. Dessa efter sjukdom med 
skada behäftade personer äro att likna vid defekta ex¬ 
emplar af menniskor, hvilka äro oförmögna att genomlöra 
lifvet under vanliga samhällsförhållanden. Endast de i 
egentlig mening sjuke beböfva sjukvård i vanlig mening; 
de öfriga, som utgöra det vida öfvervägande antalet af s. 
k. sinnessjuke kräfva anordningar, hvarigenom deras själs¬ 
kraft vidmagthålles och de sättas i tillfälle att lefva ett lir, 
som påverkas af välgörande inflytelser och så litet som 
möjligt skiljer sig från deras fordna lefnadsförhållanden. 
Det är ej på sjukhus man träffar halta, lytta och blinda, 
hvarigenom olägenheten af det närvarande trånga ut¬ 
rymmet skulle häfvas. 
