17 
af historikernes inbildning om deres overleveringers ælde. 
De sluttede deraf af de vare tilstrækkelige til at forklare 
hele menneskeslægtens udvikling. De gik ud fra at ver¬ 
dens skabelse var et os bekjendt tidspunkt, som ikke 
laa mere end ganske faa tusen aar tilbage. Man maatte 
altsaa tænke sig muligheden af at der lige fra menne¬ 
skets skabelse intil denne dag kunde være fortsat og 
forplantet en uafbrudt overlevering om vor slægts vigtig¬ 
ste hendelser. Historien inbildte sig altsaa at have i 
sine monumenter et sikkert materiale og dens dyrkere 
trode at de derved vare selvhjulpne. 
Ganske anderledes bliver historiens stilling efterat 
geologien ved tolkningen af sine monumenter har uom¬ 
stødelig godtgjort, at en uendelig længere, i tiden ganske 
ubestemmelig, række af aartusener er henrunden siden 
vor klodes tilblivelse, ja endog siden mennesket blev en 
af dens beboere. Historien maatte nemlig snart medgive 
at en rigtigere tydning af dens egne overleveringer le¬ 
dede ganske til den samme tidsbestemmelse. Men saa- 
snart dette var inrømmet maatte efterretningerne om 
menneskets ældste begivenheder aldeles skifte karakter. 
Istedetfor at de forhen ansaas som virkelige ved erin¬ 
dringen forplantede vidnesbyrd om hvad der var sket, 
blive de nu forvandlede til gjætninger. Tbi dersom de 
begivenheder, som omhandles i de ældste sagn, laa saa 
langt forud for beretternes tid, at disse ingensomhelst 
kunskab havde om dem, kunde selve fortællingerne ikke 
være andet end rimelige slutninger at den tidligste men¬ 
neskelige tænkning. 
Navnligen gjælder dette om de saakaldte sagn angaa- 
ende de fleste landes tidligste bebyggelse. De ere ogsaa 
2 
