20 
tilsøs gik langs Ishavets kyster, intil de fandt egne skik¬ 
kede til bebyggelse. Den siste antagelse synes at være 
den rimeligste. Og saameget er vist at Normændene 
umuligt kunne have havt deres vej igjennem Sveriges 
endnu i middelalderen uopryddede urskove." 
Den rette forstaaelse af muligheden eller sansynlig- 
heden af denne vandringsvej gjennem egnene mellem det 
Hvide hav og den Botniske hugt maa bero paa en geografisk 
undersøgelse af disse landskabers naturbeskaffenhed. 
Naar jeg hertil har samlet adskillige oplysninger, som 
ere bievne mig mere anskuelige formedelst den rejse, jeg 
foretog didhen ifjor, haaber jeg at de ikke skulle være 
ufortjente til en naturkyndig forsamlings opmærksomhed. 
Ligefra den tid da man begyndte at ordne iagttagel¬ 
serne om vore Nordlande til et helt eller et almindeligt 
geografisk billede, har det været bemærket og antaget, 
at de udgjøre et sammenhængende fjeldland, som strækker 
sig fra Nordhavet i Vest indtil Ladoga- og Onega-sjøerne 
i Øst. Jessen i sin Norges Beskrivelse Kjøbh. 1703 siger 
p. 232. „Paa den nordøstlige side af Norge, ja af det 
ganske Skandinavien, har Mare album, eller den Hvide 
sø, været grænsen. At Skandinavia fra gammel tid har 
været holdet ikke alene for en halvø, men endog for en 
ø, er bekjendt. Det siste var rigtigt. Hvad der har 
givet anledning til det første er, at grænsen har gaaet 
fra den Hvide sø til Ladoga sø, herfra til Onega sø og 
endelig til Sinum JBothnicum. Derved har vi en penin¬ 
sul; allerhelst nakkerne mellem disse søer endog ved 
aaer ere saa gjennemskaarne at de næsten ere samlede.“ 
Mere end hundrede aar tidligere var den samme 
mening udtalt af Bure i hans Svecice geographica de- 
scriptio Leyd. 1033. I vore dage har den været gjen- 
taget af den Norske geologis skarpsindige dyrker Keilhau. 
