26 
vestlige, nordlige og østlige hav, er derimod fjeldmassens 
gradvise sænkning ned imod Østersøens Hade strande 
og lave om end ogsaa stenige bredder. 
Man kan altsaa forestille sig Skandinaviens bergdan- 
nelse som en fjeldkum (bassin), hvis rande stige brat og 
højt op fra Nordsøens, Atlanterhavets, Ishavets, Hvide¬ 
havets, ja endog fra Onegas og Ladogas dybe vande, 
hvorimod skaalens inre er udfyldt med mere mildt 
skraanende masser af bjerg eller af grundere vand¬ 
flader. Neppe er nogen detalj mere skikket til at give 
et tydeligt billede af disse forholde end de nøjagtigere 
hydrografiske undersøgelser af Ladoga-sjøen, som nyligere 
foretagne af Andrejef og som findes beskrevne i det Rus¬ 
siske Geografiske Selskabs Zapiski (mindeskrifter) Peters¬ 
burg 1867. Thi af denne udførlige skildring fremgaar det 
klart, at sjøen danner en skarp grænse imellem et højt 
fjeldland i Vest og et sletteland i Øst, hvert med ganske 
afvigende geologiske ejendomligheder. Han beretter: 
„at Ladoga er dybest imod Vest og Nord nemlig intil 122 
sazhen (favne). I Syd er den derimod grund, saa at dyb¬ 
den endog langt fra strandbredden ikke er over 10 sasAew. 
Denne sydlige sjøbund er sandig. Paa den tilstødende 
strandbred er Landet sumpigt, bestaaende af lér og sand. 
Fjernere fra strandkanten optræde siluriske kalkstene 
og sandstene. Paa Ladogas vestlige kyst bliver landet 
højere med mere sten i leret. Henimod Kéksholm findes 
lag af kisel. Nedenfor Kéksholm begynde klippige skjær 
i sjøen, hvilke strække sig langs dens nordende. Her ved 
Sordavala (Rus. SerdoboT) findes brud af marmor og mal¬ 
mer af kobber og tin. Den store Valaam-ø bestaar af 
fast sten, væsentlig antagen for gnejs, endskjønt ikke til¬ 
falde undersøgt. Østkysten bestaar af lerkonglomerat 
