29 
øde beskaffenhed saagodtsom vished om at de befinde 
sig paa urtidens standpunkt. Meget svagere kan neppe 
befolkningen have været i selve stenalderen, og heller 
ikke kan der lettelig paavises noget land, som fremviser 
mindre spor af menneskers arbejde og virksomhed. 
Spørge vi nu hvorvidt det er muligt eller rimeligt 
at det Germaniske folk, som invandrede til Norge og 
Sverige med kunskab om agerbrug og kvægavl, kan have 
taget vejen gjennem Karelstrandens og Turjas ørkener, 
maa vi tage i betragtning: 
at disse lande have en umaadelig kystudvikling langs 
havet; afstanden til de inre bjerge og højlande bliver altsaa 
ganske ringe; de elve, som løbe ud i havet, ere følgelig- 
korte og stride, samt tillige ligesom dalene mangfoldi¬ 
gere. At gaa langs med disse kyster vil altsaa være 
ligesaa besværligt som at rejse landvejen langs Norges 
vestkyst. Det vil være en uafladelig opstigen paa en aas 
og derpaa nedstigen i en dal eller revne, dannet i gnej¬ 
sens haarde klippegrund. Ofte er denne klippesprække 
inskaaret i landet til en fjord, som maa sættes over eller 
omgaas. Man kan med sikkerhed antage, at i de senere 
aarhundreder har aldrig noget menneske gjort en saadan 
vandring langs Turjas Kyst. Langs Karelstranden gaar 
en Russisk vintervej fra landsby til landsby, paa hvilken 
der skydses i det nordligste med rener, i det sydligste 
med heste. Om somren rejser man dog saavel langs 
Karelstrandens som langs Turjas endnu vildere kyster 
altid i baad. 
De besværligheder, imod hvilke den enkelte rejsende 
har at kjæmpe, ville blive uoverstigelige hindringer for en 
familie eller stamme, der skulde flytte med en kvæghjord. 
I Turja kan ikke somren regnes for mere end 2 
