34 
frem fra Imandra til den nærliggende Umba-sjø, eller til 
Kauta-sjø, eller til Kemi-elvens vasdrag. Denne siste 
overgang vilde liave dannet den korteste forbindelse imel¬ 
lem det Hvide hav og den Botniske bugt, altsaa en af de 
veje, som man skulde tænke sig fortrinsvis benyttet af det 
til Sverige og Norge invandrende folk. Men saasnart jeg 
nævnte en saadan vej til landets beboere, erklærede de 
strax med sit nje mozlino , at de ikke vilde følge eller bi- 
staa mig paa en strækning, der ikke var banet eller for¬ 
synet med noget middel til fremkomst. At disse egne 
alligevel ere bekjendte, hidrører derfra at de om vinteren 
besøges af jægere, som enten gaa paa ski eller kjøre med 
rener. 
Men at ikke et invandrende folk, der skal føre med 
sig kvæg, kunde rejse om vinteren, da husdyrene hver¬ 
ken formaa at finde føde eller uden husly kunne udholde 
Laplands kulde, er klart nok. Om vinteren kan intet 
tamt dyr uden renen udholde altid at være i fri luft eller 
finde sig føde. At føre en større kvæg-hjord frem om somren 
tør anses for en ligesaa meget til umulighed grænsende 
vanskelighed. Insjøerne og lioderne, som lette fremkom¬ 
sten for nogle faa mennesker, ere uoverstigelige hindrin¬ 
ger for en større føring af levende dyr. Thi deres bred¬ 
der ere ikke blot ofte stejle klipper eller bedækkede af 
den uophørlige urskog, men de ere altid inskaarne af denne 
uendelighed af bugter, fjorde og imellem dem fremsprin¬ 
gende næs og landtunger, der vilde forlænge rejsen man¬ 
gedobbelt. Thi Turjas og Karelstrandens store sjøer, 
der ligge i et urbjerg-land af ringe højde, have alle denne 
mærkeligen udtungede form, som er det karakteristiske 
og forskjønnende ved Sveriges og Finlands store sjøer. 
Imandra , Kanta og Pääjarvi have ganske lignende kon- 
