turer som Sajmen og Mælaren. Saadan afbildes jo ogsaa 
den store Enare, om hvilken det heder, at den har flere 
øer end aaret har dage. Hvor uvejsomme disse egne ere 
i det barbariske skik, hvori de fremdeles befinde sig, kan 
erfares deraf at der fra Finland ikke foregaar nogen tra¬ 
fik til det Hvide hav, uden om vinteren formedelst kjørsel 
med rener, og om somren formedelst den afvexlende 
roning og bæring af mennesker. Og dog vilde det des¬ 
værre ikke sjælden være et spørsmaal om liv og død for 
Finlændingerne, dersom de under sine altfor hyppige 
misvæxter hurtigere, og billigt kunde skaffe sig enten 
korn eller tisk fra det Hvide hav. Men vejene til denne 
deres lands naturlige østlige søkyst ere saaledes for¬ 
sømte, at det er umuligt at anvende hesten til førsel 
paa dem enten sommer eller vinter. 
Dersom man altsaa maa forlade som usansynlig den 
formening at Normændenes og Svenskernes forfædre skulle 
have invandret tillands gjennem de nordlige og nordøst¬ 
lige ødemarker, staar tilbage at undersøge den anden 
formodning, at de efterat være komne til Dvinas munding 
eller et andet punkt af det Hvide havs kyst, derfra have 
rejst søvejen til den Norske kyst. 
Men denne mening er ligesaa lidet sansynlig, fordi 
ogsaa den er uforenlig med de geografiske forholde. Om 
end det sydlige af Dvina-dalen inneholder distrikter, der 
frembringe ikke lidet korn til udførsel, er det dog vist 
at Dvinas munding, egnen omkring Arkhangel, og næsten 
ethvert punkt ved det Hvide havs kyst, har et for ager¬ 
brug saa ugunstigt klimat, at kornavl kun er en bisyssel 
for invaanerne, der samtlige af Russerne skildres som 
fiskere, fordi dette er deres hovednæring. Her er altsaa 
intet naturligt hjemsted for et agerdyrkende folk. Heller 
3* 
