44 
niske brødre, som hjalp dem til at erhverve sig herre¬ 
dømmet over Slavonerne og Finnerne. Men denne for¬ 
modning modsiges af den utvivlsomme omstændighed, at 
de Varjagiske høvdinger i nogle faa menneskealdre 
ganske glemte sit sprog og antoge sine undersaatters, 
uagtet deres slægter have vedligeholdt sin overmagt, som 
Ruslands fyrsteætter lige til denne dag. Dette forhold, 
der er ganske analogt med den Normanniske erobring 
af England i 1066, og den Normanniske adels stilling der 
siden, lader sig ikke forklare uden ved at erkjende, at 
det paa begge steder kun var en faatallig krigsskare, som 
erhvervede sig et land. Man ser tydeligen, at det ikke 
var et folk, som invandrede til Rusland med RuriJc og 
remplaserede urbeboerne. Denne siste forklaring stem¬ 
mer ganske med de nyktre Russiske aarbøgers tørre 
beretning. Den maa derfor anses for at have en saa stor 
ethnografisk sansynlighed, at det ikke kan være tilstede¬ 
ligt at forvanske den ved en kritik, der ikke støtter sig 
til nogen bevislig kj end s gjerning. 
Men fastholde vi Russernes egen beretning om sit 
riges stiftelse som sansynlig og troværdig, maa vi ogsaa 
erkjende at den kaster et klart lys over forholdet mellem 
Germaner og Slavoner for 1000 aar siden. De Russiske 
berettere erkjende vel ikke, at deres forlædre bleve under¬ 
tvungne af de Skandinaviske Varjager. De paastaa at de 
kun bleve inkaldte af Slavonerne. Men de medgive at 
disse frivilligen underkastede sig de fremmede, for at 
undgaa den tidligere lovløshed og inbyrdes krig. Netop 
dette medlører en endnu stærkere inrømmelse af Varja- 
gernes overlegenhed i borgerlig dannelse end en krigersk 
undertvingelse. Og i virkeligheden fremgaar ogsaa, i 
hvad man end tænker sig om den oprindelige erhvervelse 
