50 
den barbariske tid, som skabte den. Dens hulhed og uri¬ 
melighed bliver dog først ret inlysende, naar man søger 
at forsvare den med den nyere histories antagelse, at 
mennesket saavelsom dets kultur har sin vugge i Asien 
og derfra ere overførte til Europa. Thi dersom man nu 
fremdeles vil paastaa at alle nationale ejendomligheder 
af sprog og seder ere oprindelige skabelser, der i Europa 
kun ere.vedligeholdte uforvanskede, da stiger miraklet til 
det yderste af fornuftstridighed. Ved denne blanding af old¬ 
tidens forestillinger med nutidens forskninger nødes histori¬ 
keren til at paastaa, ikke blot at der paa ét sted kunde være 
rum til frembringelsen af de utallige nationale individer, 
men ogsaa at ethvert af disse, under sin udvandring, netop 
traf paa det land, der passede med dets uforanderlige 
særegenheder. 
Medens denne nyere historikeres antagelse saaledes 
maa forkastes som en umulighed, lader oldtidens mening 
om de nationale særegenheders tilblivelse i det land, hvor 
de findes, sig meget vel forene med kristendommens lære 
om menneskeslægtens enhed. Dertil udkræves kun at 
man tænker sig, at menneskernes adskillelse er foregaat 
i en urtid, da de befandt sig paa et saa barnligt standpunkt, 
at særegenhederne endnu ikke vare udbildede, men deri¬ 
mod individualiteten blød til at modtage intryk. Naar 
saadanne mennesker udvandrede til Europa, er det let at 
tænke sig at de der, i overenstemmelse med de ny geo¬ 
grafiske forholde, maatte udbilde sig ikke blot til Svear, 
Normænd og Daner, men endog til alle de utallige mindre 
sprogarter og stamme-afvigelser. Denne udvikling er en 
følge af menneskeaandens evne til at føje sig efter na¬ 
turbetingelserne. Den ydre natur virker paa den vilde 
og barbaren som en uimodstaalig nødvendighed. For det 
