10 ? 
lede til en Form og Behandling, som ved den store Ud¬ 
stilling i Paris viste sig at staae øverst i hele Verden. 
Disse forskjellige Typer er det, som Nogle ansee for 
samtidige, men som jeg i det Væsentlige maa ansee 
for at hidrøre fra et ældre og et yngre Tidsrum. Mærk¬ 
værdigt er det, at de, som jeg tror, ældste Typer fra 
Affaldsdyngerne, de smaae og raae, ikke ere fundne i 
Norge og heller ingensinde, efter hvad den yngre Kilde- 
brand nylig har oplyst, {Nyblom' s: Svenskt Literatur 
Tidsskrift 3die Aargang, Upsala 1867, 8vo, Side 261 ff.: 
„Stenåldern i Forntiden, “ af 7/. Kildebrand ) i hele det 
nordlige Sverige, hvor ellers andre udviklede Steensager, 
om end sparsomt, forekomme. Den Slutning ligger da 
saare nær, at Steenalderens Folk virkelig har havt sit 
væsentligste Tilholdssted i Danmark og i den sydlige, 
frugtbare og let tilgjængelige Deel af den skandinaviske 
Halvø, hvor ogsaa Steengrave forefindes i Mængde, men at 
det ikkun undtagelsesviis og ligesom sporadisk, ja sandsyn- 
ligviis først henimod Steenalderens Slutning, har berørt, 
maaskee neppe egentlig bebygget Kysterne af det nord 
for Søernes liggende klippefulde, med Urskove dækkede 
Sverige og Norge, hvor paa en enkelt Undtagelse nær 
aldeles ingen Grave fra Steenalderen ere trufne, før man 
naaer op til de af Lapper og Finner nu beboede Egne 
yderst mod Nord, hvor igjen Gravene ere af en sær¬ 
egen Art. 
Allerede dette turde være en slem Omstændighed 
for Hypothesen om de nærværende Lappers og Finners 
oprindelige Udbredelse i Steenalderen over det sydlige 
Skandinavien og om deres gradvise Tilbagevigen op 
imod Nord. Det er heller ikke endnu lykkedes at ud¬ 
fylde det gabende Svælg mellem Mindesmærkerne fra 
