692 
Naturgranskning. 
Mel. Fra Stavdækkel hæver sig lidlig vor Aand. 
Hvad er det at granske Naturen? — Det er: 
At dukke i Ætherens Bølge. 
Did Jordens ustadige, spændende Færd 
Til rolige Dyb ei tør følge. 
Der Tidernes vexlende Vinde 
Og daarlige Sorger maae svinde. 
Hvad er det at granske Naturen? — Det er: 
Med Klarhed vor Sjæl at husvale, 
Til Evigheds-Stjernernes lysende Hær 
At skue fra taagede Dale, 
At see gjennem Stoffet, det dunkle, 
De aandige Straaler at funkle. 
Hvad er det at granske Naturen? — Det er: 
At aabne og lutre vort Øre, 
Igjennem den Mislyd, der døver os her, 
Den løsende Grundklang at høre, 
Høit op over jordiske Zoner 
At lytte til Sphærernes Toner. 
Hvad er det at granske Naturen? — Det er: 
At hæve det Stridendes Brydning, 
Og i Phænomenernes brogede Hær 
At søge den enende Tydning, 
At hige mod Guddommens Tanke, 
Hvor Skabningens Livspulse banke. 
— Vel daares vi ofte af Sandsernes Magt 
Og Meningers luftige Blæsen; 
Vor Aand staaer dog vist med Naturen i Pagt, 
Og Sandhed er Eet med dens Væsen. 
Naar Sandhedens Straaler vi møde, 
Vort Indre vil løftes og gløde. 
Og medens den varmer og kvæger vor Sjæl, 
Den knytter os broderlig sammen. 
De Hjerter i Venskab forenes fuldvel, 
Der smeltes i Evighedsflammen. 
