693 
Vort Stevne ved Sandhedens Kilde 
Skal Rummet og Tiden ei skille! 
Saulus. 
(M. J. Monrad.) 
Sang for den ethnographiske Section. 
Mel. Vi ere en Nation vi med. 
„Vi ere en Section, vi med, 
Vi Smaae — en Tomme lange! 
Naturen vi og frydes ved 
Og vi, vi ere mange.“ 
Vel Kredsens yngste Børn er vi; 
Men hver en Videnskab er fri; 
Vi og vil stemme tappert i 
Naturens Æressange. 
Et Folk er jo dens yngste Verk, 
Det ringeste dog ikke. 
Nei, ingensteds den mere sterk 
Kan staae for vore Blikke. 
Det af dens bedste Kraft fremgaaer; 
Naturens Tanke Fylde naaer 
Og samlet, modnet, gjenfødt staaer 
I Folkets Aand og Skikke. 
Dog stikker her, vi see det vel, 
En Hemmelighed under. 
Her staaer Naturens Grændseskjel; 
Den ikkun Verket grunder. 
Et Folk groer op af Jordens Bund, 
Men stammer dog fra Himlens Rund; 
Sit Selv det har i Frihed kun, 
Og den er Aandens Under. 
Natur og Aand tidt falder svært 
At skille og at samle. 
Saamangen Prøve har os lært, 
Vi her i Mørke famle. 
“Er denne Flint af Kunst frembragt? 
Hvad heller af Naturens Magt?“ 
— Vor Videnskab knap som „exact“ 
Kan mod de andre hamle. 
