485 
stundom otydliga öfvergångar. Detta framstår vid många 
tillfällen, företrädesvis vid bedömandet af sinnesbeskaffen¬ 
heten hos personer, tilltalade för brott emot eganderätten, 
eller medelst skadegörelse, men äfven vid åtskilliga andra 
slag af brott, dervid ganska ofta inträffat, att gernings- 
mannens själsförmögenheter befunnits ofullständigt utveck¬ 
lade eller hans frihet i viljan eller omdömesförmåga till¬ 
fälligtvis — vare sig af kropps- eller sinnes-sjukdom eller 
annan utan egen skuld iråkad förvirring — varit betydligt 
inskränkt, utan att han likväl kunnat anses till den 
grad psykiskt ofri, att han bordt blifva alldeles straff-fri 
för de gerningar, som han, med förnuftigt och tilläfventyrs 
egennyttigt motiv samt på ett, för vinnande af det af ho¬ 
nom åsyftade ändamålet, väl beräknadt och förståndigt 
sätt verkställt och efteråt äfven sökt att till sin förinon 
vända och från upptäckt förhindra. 
En mångårig erfarenhet vid rättsmedicinska måls 
handläggning har för mig ådagalagt att den förändring 
uti ifrågavarande lagstiftning, hvilken år 1864 infördes i, 
Sverige, måste betraktas såsom en väsentlig förbättring 
och det är af denna anledning, som jag ansett mig, vid 
detta tillfälle, böra med några ord vidröra detta ämne, 
under förhoppning att, ifall min åsigt skulle finnas för- 
tjena något afseende, mina embetskamrater inom Norge 
tilläfventyrs skulle i sin mån kunna bidraga till den, en¬ 
ligt min uppfatning önskvärda förändring, att den olikheti 
som ännu så till vida eger rum emellan lagstiftningen ut, 
Sverige och Norge, med hänsyn till för brott tilltalade per¬ 
soners sinnesbeskaffenhet, att den norske lov icke erkänner 
den inskränktare tillräknelighet eller den brist på 
förståndets fulla bruk, hvilken, — ehuru den icke kan 
anses böra göra gerningsmannen strafflös, — kan berättiga 
28* 
