567 
gjæider, som en almindelig Regel med meget faa Undta¬ 
gelser, at de have et særdeles steilt Fald. I Strøgret¬ 
ningen ere Skiferspathgangene lettere at forfølge som 
tilhørende sammenhængende Gangspalter, og i Felt have 
de en større Udstrækning end de ældre Gange. Ved 
Hjælp af Stolldriften er som foran nævnt Christian 6tes 
Grubes Skiferspathgang med ikkun korte Mellemrum 
kjendt i eu Strækning af henimod 300 Favne; 40 Favne 
i samme Retning mod Øst fra Stollens Dagaabning er en 
gammel Skjærpning, der maa antages at ligge paa samme 
Gang, og sandsynligviis er det ogsaa denne, som med 
den nye Drift er opskjærpet ca. 100 Favne endnu læn¬ 
gere mod Øst. I flere Maaneder blev her drevet For¬ 
søgsdrift i et stærk Faldbaand, uden at finde Spor af 
Sølv, og efter Gangmassens Beskaffenhed er det rimeligt 
at henføre Gangen til den yngre eller Skiferspathforma- 
tionen. Med Hensyn til Ertsdistriktet i det Hele taget 
maa det idetmindste ansees som meget tvivlsomt om de 
enkelte Gange, som i betydelig Udstrækning stryge over 
fra det ene til det andet Faldbaand, ere at henføre til 
den ældre eller sølvførende Gangformation. 
Med Hensyn til Gangmassen har hver af Gangforma¬ 
tionerne saameget sin særegne Karakter, at det i de 
fleste Tilfælde alene ved Hjælp deraf skulde kunne afgjø- 
res, hvorhen de ere at henføre. Vinorens sølvførende 
Gange ere ogsaa i denne Henseende ikke væsentlig for¬ 
skjellige fra de kongsbergske Ertsgange i Almindelighed. 
Kalkspatli, og ofte ogsaa Tungspath med mere og min¬ 
dre Qvarts, (i andre Dele af Ertsdistriktet kommer hertil 
Flusspath i endel Gange) danne de egentlige Gangmine- 
ralier sammen med mindre Mængder Zinkblende og Bly- 
glands, Svovlkis, ustadig forekommende Arsenikkis og 
