639 
tive Bevisgrunde. Hertil er naturligvis svaret*), at det 
er ikke blot de enkelte marine Skjæl, hendelsesvis fundne, 
men det er hele Jordbundens Forhold i vore Dale, lutter 
positive Kjendsgjerninger, som støtter vor Paastand. Vi 
paa vor Side vedblive derfor trygt at tro, at Landet kun 
har steget 600 Fod siden Istiden, saalænge indtil Nogen 
paaviser sikre marine Ler- eller Sandlag med Havs-Lev¬ 
ninger eller sikre utvivlsomme marine Skjælbanker ogsaa 
i større Høide. Thi det tilkommer hin anden Mening at 
tinde disse positive Beviser. 
Vasdragenes Trin knytte sig ligefrem til Spørgsmaalet 
om Landjordens Stigning. Jeg anser det af Vigtighed 
at bestemme disse Trin eller Terrasser nøiere dels som 
marine Trin og dels som Indlands-Trin, fordi man ved 
at tage alle Slags Ler, Sand- og Grus-Lag, der danne 
Terrasser (De engelske Geologers „stratified drift 41 ) i vore 
Dale, hvad enten de tindes langt over de Høider, hvori 
man ellers finder Havs-Levninger, eller under dem, og 
gjøre dem allesammen til marine Trin, vil blive skyldig i 
en meget stor Feilslutning. 
Her kommer nemlig Spørgsmaalet om Tidsregningen 
til. Saafremt det kan udsiges, at Skandinavien eller en 
Del deraf stiger langsomt op af Havet, er det rimeligt, 
at man anvender det Tal eller Tidsmaal, som man nu 
kan udgrunde tor Stigningen, til dermed at maale ogsaa 
den Stigning, som har fundet Sted. Denne „Landjordens 
Stigning" fører os tilbage lige op under Istiden. Og da 
*) Zeitsckrift d. Deutsch-Geologischen Geselschaft, 1863, 
Pag. 624. 1 den samme Afhandling, som ellers er et 
Uddrag af en Del af den ovenfor citerede Afhandling om 
Glacialformationen, nemlig af den Del, der handler om de 
„Almindelige Forhold," findes nogle senere Tillæg. 
