51 
kaster sig over et kirsebærtræ med frugt. Og saa meget slemmere 
blir den, som den er en slughals som faa af vore hjemlige-smaafugle 
—- i den grad at den tar tiltakke med nær sagt alslags kost — 
hønse- og svinemad, kogte poteter, fladbrød, rugbrød og hvedebrød, 
insekter, bærfrugt og hesteaffald. Men den har dog sine yndlings- 
retter. Jeg har aldrig seet spurven mere forslugen, end naar jeg om 
morgenen har kastet ud en fersk hvedebolle; for et skrig og spek- 
takkel! 10—20—30 ja op til 50 spurve kan i et nu være der; de 
triller om liinanden, hakker og sluger, næbbes og piber. hvedebollen 
svin der hurtig ind til et minimum, som en eller anden af de raskeste 
bortfører for at fortære det i fred paa nærmeste hustag. En bolle 
til; samme spektakkel, og snart gaar den samme vei. Saa en skive 
brøcl og saa til slutning fladbrødsmuler; men de sidste gaar trægt oven- 
paa det ierske hvedebrød. Frokosten kan gjerne vare længe udover 
formiddagen, og de har neppe været væk en time, før de første mid- 
dagsgjæster indfinder sig. Saa er det samme leksen op igjen. Slig 
gaar det hele dagen. Og endda kan de til dessert sætte sig op i 
løvtræerne omkring lysthuset og æde bladlus, som forefindes i rigelig 
mængde paa en tid af aaret. 
Ender disse besøg har det ikke saa sjelden hændt, at spurven 
er kommet lige ind baade i kjøkkenet og i stuen. Engang talte jeg 
15 stykker, som hoppede omkring inde paa kjøkkengulvet. Den kan 
bli meget husvant, omendskjønt den ikke paa langt nær udviser den 
dristighed som f. eks. kjødmeisen eller linerlen. Og dette undlader 
deg vel i fuld erkjendelse af sin mindre behændighed. Mens den 
lille kjødmeis saaledes skvætter snart hid og snart did, smutter ind i 
alle de huller og aabninger, den ser i en bygning, for ligesom at 
undersøge den rigtig grundig, visiterer rugekasser og vedskur, laaver 
og loftrum, viser derimod spurven den yderste forsigtighed ligeoverfor 
alt det, som den ikke tilgangs kjender. Den tyr kun yderst sjelden 
ind. under tag, selv om det er i et aabent skur, medmindre den er 
rigtig godt kjendt paa stedet. Eugekasserne hænger længe, før de 
faar besøg af spurven, ja selv ligeoverfor maden er den yderst for- 
sigtig. Hvedeboller og fladbrød kaster den sig straks over, for det 
er den vant til at faa-; kaster jeg derimod ud en smørkringle eller 
noget andet, den ikke er vant med, saa blir der mange og lange 
overveielser og funderinger, forinden den tør gire sig i kast med 
maden. Ligedan gaar dec, naar kornbaandet kommer op til jul. Denne 
