52 
store dusk paa en galig blir et fugleskræmsel; man kan være sikker 
— spurven blir borte et par dage lige efterpaa, indtil en og anden 
vovehals nærmer sig og undersøger den farlige tingest. Er katten 
ude og gaar, venter spurven ikke længe med at gribe til vingerne, og 
kommer da ikke ned igjen fra nærmeste hustag, før den er sikker paa, 
at al fare er over. Heri skiller den sig meget fra linerlen, som ikke 
er bange for at være temmelig nærgaaende mod fienden. Er bøgen 
ude, saa er spurven endnu mere var. Jeg stod forleden dag ude i 
gaarden, med et kom en spurv lynsnart ind i lysthuset, forstak 
sig godt ind mellem det tætte løv og sad der uden at give en lyd' 
fra sig; en stund efter kom en høg flyvende ganske lavt over hus- 
tagene, jaget af et par iltre ladesvaler. Jeg begriber ikke, hvordan 
spurven havde opdaget høgen saa tidlig; det saa nærmest ud, som 
om den havde veiret den paa lang afstand; det samme synes at være 
tilfælde med hønsene, naar hønsehøgen er i farvandet. 
Som ovenfor nævnt kunde spurven gjerne henregnes til husdyrene; 
den holder sig fortrinsvis ved menneskelige boliger og i de skoge og 
lunde, som ligger i nærheden af saadanne. De synes at have sine 
faste kvarterer hele aaret rundt — ikke bare i parringstiden; i hvert 
fald streifer de ikke synderlig vidt omkring. Og de er svært selska- 
belige; det meste af aaret forefindes de i større flokke, som dagen 
lang streifer om til de faste madsteder. Om høsten kan man træffe 
flokke paa hundredevis af spurve. Slig lever de hele vinteren. Eørst. 
henimod parringstiden begyndér de at fordele sig parvis. Parringen 
begynder tidlig; endnu mens sneen ligger noksaa høi paa hustagene,. 
ser man spurven ivrig ifærd med at trække straa til redebygningen 
op under tagstenene. Hvert spurvepar har gjerne to kuld om som- 
méren. 
Udover den første halvdel af sommeren har spurven det uhyre, 
travelt; for ungerne skal mades, ikke alene mens de ligger i redet, 
men ogsaa længe efterat de er blit voksne; de kan for den sags- 
skyld bli forvænnede som smaabørn. En kan slænge mad ud til dem, 
er ungerne alene, saa forsyner de sig flittig ved egen hjælp, men ikke- „ 
før kommer nogen af de gamle, før de store ungerne sætter sig til 
at skrige og gabe og gir sig ikke, før de faar næbbet puttet fuldt. 
Nogen vakker fugl regnes spurven i almindelighed ikke for at 
være og vel nærmest derfor, at den er saa skidden og gjør saa 
megen ugagn; imidlertid er den med det graa bryst og de brune= ; 
