54 
den selv paa portklokken, idet den bed og trak i klokkestrengen. Jeg 
har selv siddet paa dens ryg og seet, at den har ringet paa uden noget- 
somhelst initiativ fra min side. Efter min opfatning af en vel udviklet 
hests naturel linder jeg ikke dette i og for sig saa særdeles merke- 
ligt. Men hvad der var merkeligere var, at hesten var simulant. En 
dag, da løitnant C. M ... og jeg vilde ride ud en tur, skulde han 
benytte Olbergsvarten, men da hesten blev trukken ud af stalden, 
haltede den i den grad, at det ikke kunde være tale om at sætte sig 
op paa den. M. blev meget ærgerlig, da vi havde gjort regning paa 
en morsom tur sammen, og ingen anden hest var ledig. Imidlertid kom 
sergeant H. til, og da han hørte, at Olbergsvarten var saa forfærdelig 
halt, mente han nok, at han snart skulde kurere den, om løitnanten 
tillod det. M. var ligesam jeg rekrutofficer og endnu ukjendt med 
hesten, mens H. i længere tid havde været ansat ved eskadronen. 
H. satte sig da op, og efter at svarten havde faaet en ordentlig dragt 
prygl, holdt den med en gang op med at være halt. Yi satte os nu 
op og kom vel gjennem byen og udover Carl Johans gade til hjørnet 
af universitetet. Her blev Olbergsvarten igjen saa halt, at M. udbrød: 
„Nei,. den maa være halt alligevel; men hvorledes skal jeg anstændig- 
vis komme gjennem byen og tilbage til kassernen?“ Jeg foreslog, at 
vi skulde ride ganske sagte til Klingenberg (Tivoli)' hvor han mere 
ugenert kunde gjentage kuren fra kassernegaarden, og om det viste 
sig, at hesten virkelig var halt, kunde vi lægge hjemveien om Piper- 
vigen til kassernen i Revierstrædet. Efter at Olbergsvarten paany 
havde faaet en ordentlig lusing, gik haltheden igjen over. Vi red nu 
en tur paa et par timer, og der viste sig ikke spor af halthed.* Hen 
forsøgte sig heller aldrig siden hverken med løitnant M. eller mig, 
men vel med enkelte andre, som den troede ukjendt med dens kunst. 
Paa den samme kassernestald i Revierstrædet var der i 1856 en 
hest, som hed Nr. 30 eller Trediveren i daglig tale. Den kom sig 
ofte løs, uden at man vidste hvorledes. Som gradepasserende morede 
jeg mig ofte med at iagttage dette. Jeg stillede mig da engang op 
i et spiltaug i den mørkeste del af stalden, hvorfra jeg havde fri ud- 
sigt til Nr. 30. Da alt var bleven roligt og stille i stalden, løftede 
den hovedet sagte op og saa sig om. Derefter stod den atter stille 
en liden stund, løftede atter hovedet op og stak næsen hen til hesten 
„David u , som stod paa dens venstre side. Saa var alt stille igjen en 
liden stund, og saa bed David i stroppen paa Nr. 30’s grime, som 
